Summary: Toinen koronajoulu sai osan haastatelluista helsinkiläisistä mietteliäiksi, mutta kuitenkin toiveikkaiksi. Joulu koetaan tärkeäksi yhteiseksi ajaksi läheisten ihmisten kanssa.

Joulukauden avajaisia vietetään tänä viikonloppuna useissa kaupungeissa. Helsingissä joulu avattiin lauantaina Aleksanterinkadulla ja perinteiset Tuomaan markkinat alkoivat samaan aikaan Kauppatorilla.
 Lue myös:  Joulukausi avataan tänään Helsingissä, jouluisia tapahtumia muuallakin Uudellamaalla
 Tuomaan markkinat avautuivat lauantaina Helsingin Kauppatorilla. Perinteisen yli 100 käsityöläisen ja pientuottajan joulumyynnin lisäksi tapahtumassa on myös sirkus- ja musiikkiesityksiä. Mårten Lampén / Yle
 Turussa vietettiin lauantaina joulunavaustapahtumaa, johon kuuluvat esimerkiksi jouluparaati ja Vanhan Suurtorin Joulumarkkinoiden avaus.
 Tampereella joulukausi avataan huomenna sunnuntaina jouluparaatilla. Tampereen Joulutorista osa aukesi jo tänään.
 Oulussa eiliselle perjantaille suunniteltu  Joulukadun avajaiset -tapahtuma peruttiin  vaikean koronavirustilanteen vuoksi.
 Viikkoa aiemmin, viime viikonloppuna joulukausi avattiin muun muassa Espoossa, Jyväskylässä, Kuopiossa ja Kokkolassa.
 Kävimme kyselemässä ihmisten joulumietteitä Helsingin Senaatintorilla.
 Tästä se joulun odotus alkaa...
 Emilia Malinen ja Antton Muikkula sanovat, ettei korona-aika estä jouluajasta nauttimista. Mårten Lampén / Yle
 Helsingissä opiskelevat ja muualta pääkaupunkiin muuttaneet  Emilia Malinen  ja  Antton Muikkula  seurasivat Senaatintorin joulukauden avausta myös viime vuonna. He tulivat viettämään yhteistä aikaa tapahtumaan tänäkin vuonna.
 – Tällä se joulun odotus lähtee vasta käyntiin, Malinen sanoo.
 – Aika äkkiä on tullut joulun läheisyys, ei ole vielä hirveästi kerennyt miettiä. Ehkä se nyt tästä lähtee, Muikkula sanoo.
 Molemmat myöntävät korona-ajan vaikuttavan jouluun, mutta ei estävän siitä nauttimista.
 Lahjoja on kiva avata
 Nurmijärveläiset Taru, Lilian ja Lila Luostarinen ovat osallistuneet joulukauden avaukseen Senaatintorilla myös muina jouluina. Mårten Lampén / Yle
 Nurmijärveläiset  Lila  ja  Lilian Luostarinen  jännittävät jo joulun tuloa. Ennen tilaisuuden alkamista Liliania jännitti pukin näkeminen niin paljon, että kysymyksiin rohkeni vain nyökätä. Isosisko myönsi tehneensä jo lahjalistan.
 – Kivoja tunnelmia, odotan ainakin lahjoja, että pääsee avaamaan niitä, Lila Lustarinen sanoi.
 Lapset olivat liikkeellä äitinsä  Taru Luostarisen  kanssa. He aikoivat käydä syömässä ja vierailla myös Tuomaan markkinoilla.
 Toivottavasti kahden vuoden jälkeen jouluksi Englantiin
 Veera, Rob, Taika ja Lumi Wilson aikovat lähteä parin viikon päästä jouluksi Englantiin, jos se vain on mahdollista. Mårten Lampén / Yle
 Wilsonin  perhe  Veera  ja  Rob  sekä tyttäret  Taika  ja  Lumi  tulivat seuraamaan ensimmäistä kertaa joulunavaustapahtumaa.
 – Olemme lähdössä perheen luokse Englantiin. Kovasti toivomme, että pääsemme jouluksi sinne, sillä kaksi vuotta on mennyt niin, ettei ole päästy käymään, helsinkiläinen Veera Wilson sanoo.
 Mukaan lähtee suomalaisia perinteitä kuten pipareita, joulukinkkua ja muuta suomalisillle tyypillistä, mutta rinnalla vaalitaan myös brittiläisiä perinteitä.
 – Yhdistämme kahden joulun perinteitä ja vietämme isoa perhejoulua.
 Wilson kokee, että joulutapahtumat tuovat joulufiilistä. He ovat jo ottaneet kodin joulukoristeet esiin, joulukuusta ei tänä vuonna oteta matkan vuoksi.
 – Kaikilla on ollut rankka kaksi vuotta, ihana alkaa miettiä positiivisia asioita ja joulujuttuja, Wilson sanoo.
 Joulufiilis vielä alavireinen
 Helsinkiläinen Petri Kauhanen kokee, että korona-aika varjostaa myös joulun odotusta. Hän toivoo kaikille jouluun iloa. Mårten Lampén / Yle
 – Kyllä ne fiilikset ovat ehkä vähän vajaat ja puuttelliset, kun ei ole lunta maassa. Tunnelmat ovat ehkä vähän semmoiset alavireiset, sanoo helsinkiläinen  Petri Kauhanen .
 Toinen koronajoulu vaikuttaa Kauhasen mielestä tunnelmaan. Hän toivoo kaikille rauhallista, tasapainoista ja iloista joulua kaikista koronarajoituksista huolimatta.
 – Vaikka on ollut levotontakin, toivon kaikille joulurauhaa siitä huolimatta.
 Kaverit tärkeitä myös jouluna
 Mira Rantanen ja Sofia Girenko sekä Miran koira Luuttu tulivat seuraamaan tapahtumia Senaatintorille. Molemmat odottavat jo kovasti joulua. Mårten Lampén / Yle
 Helsinkiläinen  Mira Rantanen  osallistui ensimmäisen kerran tapahtumaan ja kertoi olevansa jouluihminen. Rantanen toivoo, että voisi olla tänä jouluna perheen ja ystävien kanssa.
 – Tunnelmat ovat mahtavat. Teen paljon jouluruokia, koristelen paljon ja käytän paljon tonttulakkkia joulun alla, Rantanen sanoo.
 – Olen innoissani. Joulua on tosi kiva viettää kavereiden kanssa ja perheenkin kanssa, sanoo myös helsinkiläinen  Sofia Girenko .
 Tuomaan markkinoiden karuselli pyörii tänä vuonna Kauppatorilla Senaatintorin remontin vuoksi. Mårten Lampén / Yle
 28.11.2021 klo 9.30 Lisätty STT:n tieto viime viikonlopun joulunavauksista.
 Lue myös:
 HUSin Asko Järvinen Ykkösaamussa: "Jos omikron pääsee leviämään, variantin tuloa Suomeen ei voida estää"
 "Joulu huolettaa" – Jorvin teho-osasto Espoossa on nyt täynnä, mutta sinne on jo matkalla uusi koronapotilas
 Oulun Joulukadun avajaiset on peruttu – Rotuaarin jouluvalot kuitenkin syttyvät tänään

Joulukauden avaus Helsingin Senaatintorilla toi iloa osallistujille – katso videolta, miten joulukauden avajaisia vietettiin ennen ja nyt


Summary: Kirkosta on 18 vuoden aikana eronnut lähes 900 000 suomalaista, joista 90 prosenttia Eroa kirkosta -verkkopalvelun kautta. Samaan aikaan kirkkoon on liittynyt 250 000 ihmistä.

Vuonna 2003 perustettu Eroa kirkosta -palvelu on saanut lähes 795 000 suomalaista eroamaan evankelisluterilaisesta kirkosta. Nettipalvelun tekijöiden tarkoituksena oli paitsi saada ihmisiä eroamaan kirkosta myös kiinnittää huomiota evankelisluterilaisen ja ortodoksisen kirkon etuoikeuksiin.
 Palvelun toisen perustajan, tamperelaisen  Petri Karisman  mukaan 18 vuoden aikana asenteissa on tapahtunut selvä muutos.
 – Nykyään ei kysytä, kuulutko kirkkoon vaan et kai sinä enää kirkkoon kuulu. Tässä 18 vuodessa koko narratiivi kirkosta eroamisesta on muuttunut.
 Eroa kirkosta -sivusto on ollut ensimmäisiä suomalaisia internet-palveluita ennen Facebookia ja muuta vuorovaikutteista sosiaalista mediaa. Karisman mukaan hyvin pienellä rahalla ja porukalla tehty sivusto on myös ensimmäisiä, jotka ovat saaneet yhteiskunnallista muutosta aikaan.
 – Tämä on tehty niin peruspalikoilla kuin vain ikinä voi. Tämä on kansalaisaktivismia parhaimmillaan.
 Miljardin jos toisenkin menetys
 Kirkon näkökulmasta jäsenkato vaikuttaa suoraan kassaan ja toimintamahdollisuuksiin. Kirkkohallituksen taloussuunnittelupäällikkö  Johanna Simpasen  mukaan tarkkoja laskelmia ei voi tehdä, koska kirkosta eronneiden tulotasoa ei tiedetä. Mutta jos laskelmat perustaa keskiarvolle, puhutaan jo valtavista summista.
 – Viime vuonna veromenetys oli 173 miljoonaa euroa. Suoraviivaisesti laskien kokonaismenetys 18 vuoden aikana olisi noin miljardin tai puolitoista.
 Yksittäiset kohut ovat aiheuttaneet isojakin piikkejä erotilastoihin. Petri Karisma uskoo, että kohujen aika on jo ohi. Esa Ylikoski
 Menetetyillä tuloilla olisi Simpasen arvion mukaan tehty enemmän nuorisotyötä ja diakoniaa lapsiperheissä. Vuosittainen kirkollisveron tuotto ei kuitenkaan ole laskenut, mutta se ei ole kasvanut samassa suhteessa kuntaveron kanssa.
 – Ansiotulon ja eläketulojen tason kasvu kompensoi jäsenmäärän vähennystä, Simpanen selventää.
 Suurin eropiikki on joulukuussa
 Kirkosta eronneiden määrä nettipalvelun kautta on ollut tasaisen nousujohteista. Ensimmäisen viiden vuoden aikana eronneita oli 100 000. Puolen miljoonan raja meni rikki syyskuussa 2015. Ison piikin toi Ajankohtaisen kakkosen homoilta lokakuussa 2010, jolloin kirkosta erosi heti noin 30 000 suomalaista. Syksyn 2010 aikana eronneiden kokonaismäärä huiteli yli 50 000:n.
 – Eihän silloin kahteen viikkoon mistään muusta puhuttukaan. Olin puhelimessa niin pitkään, että käteen tuli kramppi, joka piti hieroa terveeksi, Petri Karisma muistelee.
 Keskustelu tasa-arvoisesta avioliittolaista toi myös pientä nostetta, mutta samanlaisia piikkejä ei ole Karisman mukaan enää odotettavissa. Suomi on muuttunut eikä kohuja ei saada enää aikaiseksi. Joulun lähestyminen povaa kuitenkin jälleen lukujen nousua.
 – Eroista 25 prosenttia tapahtuu joulukuussa. Ihmiset eivät halua maksaa seuraavan vuoden kirkollisveroa, mutta eivät halua erota aikaisemminkaan, etteivät olisi maksaneet tyhjästä.
 Palvelunsa täysi-ikäiseksi asti saanut Karisma pohtii, olisiko aika myös tutkimukselle. Olisi kiinnostavaa tietää, miten palvelu on muuttanut keskustelua ja esimerkiksi kirkon valta-asemaa.
 – Pitäisi joskus analysoida itsekin, että mitä tässä nyt oikein on tapahtunut. Tämä on ollut internetin tapa tehdä muutosta.
 Mitä ajatuksia uutinen herätti? Voit keskustella aiheesta 28.11. klo 23 asti.
 Lue myös:
 "Osasinpa sanoa ytimekkäästi": Päivi Räsänen piti Homoiltaa ensin laimeana keskusteluna – sitten kirkosta erosi 40 000 ihmistä

Eroa kirkosta -sivusto on murentanut kirkon asemaa jo 18 vuotta – jäsenkato on vienyt miljardin seurakuntien kassasta


Summary: Phonolyser jäljittää synnynnäistä sydänvikaa, Disior auttaa kirurgia ymmärtämään luiden ja nivelten vammoja. Terveysalan kasvuyhtiöistä neljä viidestä tarvitsee rahoitusta nopeasti.

Kun puhutaan startup-yhtiöistä, moni miettii ensimmäiseksi kännykkäpelien kehittäjiä tai  seitsemällä miljardilla Yhdysvaltoihin myytyä pizzalähettiä . Suomessa on kuitenkin noin 400 terveysteknologia-alan yhtiötä, joilla on vähintään yhtä palava halu menestyä maailmalla.
 Yksi noista yhtiöistä on helsinkiläinen Phonolyser.
 Startup-yhtiön kehitämä laite havaitsee synnynnäisiä sydänvikoja yhdistämällä tekoälyä ja kolmen eri sensorin tuottamaa dataa.
 Liiketoimintajohtaja  Bahman Doaeianin  mukaan vauvoja lähetetään nykyisin sydäntautien erikoislääkäreiden vastaanotoille turhaan.
 – Näin yhteiskunnalle syntyy valtavat menot – samalla kun vanhemmat ovat hyvin huolissaan, hän sanoo.
 – Toisaalta kehittyvissä maissa erikoislääkärille eivät mene edes ne joiden pitäisi. Suurin osa synnynnäisistä sydänvioista jää diagnosoimatta.
 Startup-yhtiössä uskotaan, että heidän laitteillaan voidaan välttää molemmat ongelmat. Seuraava suuri kysymys on, löytääkö yhtiö sijoittajan, joka on valmis ottamaan miljoonien eurojen riskin.
 Phonolyserin rakentama laite tulkitsee tekoälyn avulla ääntä, sydänsähkökäyrää sekä dopplertutkan tuottamaa dataa. Laitetta käytetään jo Iranissa, josta iso osa yhtiön ydintiimistä on kotoisin. Eurooppalaista myyntilupaa odotellaan. Esa Syväkuru / Yle
 Kulman takana rahapula
 Health Capital Helsingin johtaja  Juha Paakkola  on huolissaan terveysalan startup-yhtiöiden rahoituksesta. Korona on käynnistänyt terveydenhoidon digiloikan, mutta rahapula voi vaarantaa suomalaisten kasvuyhtiöiden mahdollisuudet hyödyntää tuota murroskohtaa.
 Terveysalan yhtiöiden ekosysteemiä rakentavan Paakkolan huoli on hieman yllättävä. Tänä vuonna esimerkiksi  älysormusyhtiö Oura , lääketieteen  tekoäly-yhtiö Aiforia  ja etäterapiayhtiö  Meru Health  ovat saaneet kymmenien miljoonien eurojen rahoitukset.
 Terveysyhtiöt Nightingale Health, Modulight ja Bioretec ovat keränneet pääomia listautumalla pörssiin.  Diagnostiikkayhtiö Mobidiagin myytiin  lähes 700 miljoonalla eurolla Yhdysvaltoihin.
 Terveysalan startup-yhtiöt keräsivät viime vuonna kolme kertaa enemmän pääomia kuin vuotta aiemmin. Kaiken tämän taustalla Paakkola näkee kuitenkin jo uhkaavan rahapulan.
 Health Capital Helsingin teettämän selvityksen mukaan peräti neljä viidestä terveysalan startup-yhtiöstä on rahoituksen tarpeessa joko heti (42 %) tai viimeistään vuoden kuluessa (42 %).
 Juha Paakkolan mukaan julkista rahoitusta pitäisi kehittää suuntaan, joka paremmin vastaisi terveysteknologian tarpeisiin.
 – Toinen tärkeä puoli on, että saisimme tänne Suomeen kansainvälisiä yksityisiä yrityksiä ja sijoittajia. Sen eteen teemme nyt paljon töitä.
 Ulkomaisia muskeleita tarvitaan Paakkolan mukaan siksi, että terveysalaa syvällisesti tuntevia sijoittajia ei Suomessa juuri ole.
 Hän korostaa, että terveysteknologia on erityisala, joka vaatii sijoittajilta usein hyvin kapeaa toimialatuntemusta.
 Disiorin toimitusjohtaja Anna-Maria Henell mittasi aikaisemmin kännykän elektroniikkaa – viisi vuotta sitten noita oppeja ryhdyttiin soveltamaan terveysalalla. Esa Syväkuru / Yle
 Kaikkein vaikein toimiala
 Menestyminen ei ole helppoa missään alalla, mutta tuskin mikään on vaikeampi laji kuin terveydenhuolto.
 Kännykkäsovelluksen kehittäjä voi kehittää tuotteen ja laittaa sen myyntiin Googlen tai Applen sovelluskauppaan. Suurimmat investoinnit tehdään vasta sen jälkeen, kun tiedetään, onko tuote hitti vai huti.
 Terveysalan startupit sen sijaan tarvitsevat kliinisiä testejä, tieteellistä todistelua ja byrokraattisia myyntilupia ennen kuin liiketoiminta varsinaisesti alkaa. Se on kallista.
 Helsinkiläisen Disiorin toimitusjohtajan  Anna-Maria Henellin  mukaan kuluu helposti jopa viisi tai kymmenen vuotta, ennen kuin myyntiä päästään toden teolla käynnistämään.
 – Tämän alan erityispiirteenä ovat kliiniset validaatiot, joilla pitää todistaa, että tuote toimii. Se vie yleensä aikaa vuodesta kahteen. Sen lisäksi meiltä meni melkein vuosi, kun haimme myyntilupaa Eurooppaan ja toinen, kun haimme lupaa Yhdysvaltoihin, Henell kuvaa.
 Terveysalan yritysten on todistettava, että heidän tuotteensa toimivat. Esa Syväkuru / Yle
 Entisten nokialaisten perustama Disior kehittää ohjelmistoa, jolla tarkastellaan kolmiulotteisia kuvia esimerkiksi luustosta ja nivelistä. Nykyinen tapa tutkia näitä tietokonetomografialla tuotettuja kuvia perustuu Henellin mukaan selailuun ja ihmiset kykyyn havaita ja mitata poikkeamia.
 Niiden tulkinta riippuu kuvia katsovan lääkärin kokemuksesta, vuorokaudenajasta ja esimerkiksi siitä, onko lähellä kollegaa antamassa oman näkemyksensä.
 – Meidän ohjelmamme analysoi kuvat ja tuottaa niistä dataa. Onko esimerkiksi nilkassa virheasentoja tai traumaperäisiä vammoja. Ja onko kyseessä niin iso poikkeama, että se pitäisi operoida.
 Henellin mukaan yhtiöllä on keskustelut käynnissä kansainvälisten sijoittajien kanssa. Odotukset ovat korkealla.
 Digiloikka käynnissä
 Korona-aikana terveydenhuollossa on käynnistynyt valtava digiloikka. Nyt jännitetään, onnistuvatko suomalaiset kasvuyhtiöt loikkaamaan mukana. Ylen haastattelemat yrittäjät ja asiantuntijat puhuvat kovasta kilpailusta ja kiireestä.
 – Tätä tekevät nyt kaikki terveysteknologian jättiläiset ja miljardi pientä startup-yhtiötä, pohtii 3d-kuvien parissa työskentelevä Anna-Maria Henell.
 – Tuotettamme ei voi nopeasti kopioida, mutta startupille ajoitus on kaikki kaikessa. Päivääkään ei ole hukattavaksi, sanoo sydämen toimintaa mittaavan Phonolyserin Bahman Doaeian.
 – Se, mikä on tänään uutta, on viiden vuoden päästä vanhaa, sanoo Health Capital Helsingin Juha Paakkola.
 Voit keskustella aiheesta sunnuntaihin 28.11. klo 23:een asti.
 Lue myös :
 Startup-yritysten suurtapahtuma Slush järjestetään Helsingissä synkästä koronatilanteesta huolimatta
 HUS otti käyttöön Suomessa kehitetyn potilasturvallisuutta parantavan luunleikkausmenetelmän
 Business Finland: Startupin menestys on kiinni hyvästä tiimistä – Woltin kannoilla on kymmeniä kovia suomalaisyrityksiä

Korona-aikana terveydenhuolto tekee digiloikan, samaan aikaan startupeja uhkaa rahapula – yrittäjä: "Päivääkään ei ole hukattavaksi"


Summary: Eetu Kemppanen ja Tanja Määttä kohtasivat suuren tragedian: esikoinen kuoli kuukauden iässä, ja tilalle tuli suru. Asiantuntijan mukaan julkisella suremisella voi olla yhteiskunnallisia vaikutuksia.

Tuore isä sai syliinsä maailman täydellisimmän pikkutytön.  Iitan .
 Lapsen saaminen oli ollut siikalatvalaisille  Eetu Kemppaselle , 28, ja  Tanja Määtälle , 28, pitkäaikainen haave. Koti oli laitettu valmiiksi uudelle tulokkaalle.
 Kaikki sujui hyvin, kunnes keväisenä iltana, kuukauden iässä Iita vaikutti ensin väsyneeltä. Sitten hän alkoi oksentaa verta.
 Vanhemmat soittivat päivystykseen, ja Määttä lähti lapsen kanssa ambulanssilla sairaalaan. Tilanteen ei pitänyt olla vakava, mutta sairaalassa lapsi siirrettiin teho-osastolle.
 Eetu Kemppanen lähti kohti sairaalaa. Illan aikana Iitalla todettiin vakava ja aggressiivinen leukemia. Lapsi menehtyi samana yönä.
 Viikkoa myöhemmin Kemppanen julkaisi julkisen  Youtube-videon , jolla hän kertoo lapsensa kuolemasta. Videolla hän kertoo ajatelleensa, että lapsi vain nukkuu eikä tätä saa herättää.
 Kemppanen piti pientä lastaan sylissä monta tuntia, ennen kuin hän ja puoliso Tanja Määttä palasivat kotiin.
 Nyt lapsen kuolemasta on kulunut hieman yli puoli vuotta. Olohuoneen piirongilla enkelisiipien muotoisilla alustoilla palaa kaksi kynttilää. Pariskunta tietää, että suru ei ole lähdössä minnekään. Se on muuttanut pysyvästi kotiin, jossa oli tarkoitus viettää tänä vuonna ensimmäistä yhteistä perhejoulua.

 Kemppasen ja Määtän lapsen kuolemasta kertovaa videota on katsottu yhteensä yli 701 000 kertaa. Avoimuus on yksi syy sille, miksi Kemppanen päätti olla rehellinen myös menetyksestään. Hänen eränkävijyyttä käsittelevällä kanavallaan on yli 30 000 seuraajaa.
 – Olen aika avoimesti jakanut viime vuosina omaa elämääni internetissä, ja halusin tämänkin surullisen tarinan kertoa.
 Kemppanen ja Määttä tekivät päätöksen videon julkaisusta yhdessä, mutta Määttä ei halua jakaa suruaan julkisesti. Hän kertoo jännittäneensä videon julkaisua.
 – Oli pelokkaita tunteita, mutta ne hälvenivät, kun video sai hyviä kommentteja, Määttä sanoo.
 Puolisonsa tavoin Kemppanen pohti, miten ihmiset ottaisivat videon vastaan.
 – Sitten tuli myös helpotus, kun puhui asian ulos.
 Pariskunta on saanut tuntemattomien kommenteista myös vertaistukea.
 – Olemme huomanneet, että monelle on käynyt samalla tavalla. Emme ole yksin emmekä ainoita ihmisiä, jotka ovat menettäneet lapsensa, Määttä sanoo.
 Eetu Kemppasen karjalankarhukoira Bella myötäelää mukana. Mimmi Nietula / Yle
 Julkinen suru monimuotoistaa surua
 Surututkija ja tietokirjailija  Mari Pulkkinen  näkee julkisessa suremisessa hyötyä ja yhteiskunnallista merkitystä. Pulkkinen on tehnyt väitöskirjan suomalaisten surusta, ja hän on itse menettänyt kaksi lasta.
 Parhaimmillaan julkisuus monimuotoistaa surua ja tekee koko ihmiskuntaa koskettavaa asiaa tutummaksi.
 – Laajimmillaan hyöty on, että ne, jotka kokevat oman surunsa julkituomisen omakseen, voivat olla yhdessä rakentamassa ilmapiiriä ja kulttuuria, jossa surevia ei suljeta sururauhaan kotien tai terapeuttien vastaanottohuoneiden suljettujen ovien taakse, vaan suru ja surevat saavat olla näkyvästi läsnä, pohtii Pulkkinen.
 Sururauha ja yksityinen suru ovat hänen mukaansa osittain pakon sanelemia.
 – Merkittävä osa yksin surevista haluaisi surra yhteisöllisemmin, jos ilmapiiri olisi erilainen.
 Menetyksen kokeneelle voi esimerkiksi aluksi tulla vahva tunne siitä, että on tapahtunut jotain merkittävää ja asia täytyy kertoa kaikille. Jos surija sitten kohtaa tilanteen, jossa oma menetys ei hetkautakaan ketään, se voi aiheuttaa lisäkärsimystä ja saada vetäytymään suremaan yksin.
 Pulkkisen mukaan suru nähdään usein yksityisen mielen ponnistukseksi ja prosessiksi, joka tulee käydä läpi ja suorittaa.
 – Ikään kuin suru olisi ohimenevä häiriötila, joka pitää saada läpikäytyä, jotta sureva ihminen voi taas palata tehokkaaksi yhteiskunnan jäseneksi, Pulkkinen kritisoi.
 Käsitöitä tehdessä suru saa tilaa ja aikaa. Mimmi Nietula / Yle
 Eetu Kemppanen ja Tanja Määttä ovat saaneet surussa tukea omilta vanhemmiltaan, ystäviltään, kriisityöntekijältä, Iitaa hoitaneen teho-osaston henkilöstöltä ja ammatillisesta keskusteluavusta.
 – Käyn keskustelemassa ammattilaisen kanssa. Katson paljon valokuvia ja videoita. Juttelemme yhdessä asiasta. Kun ajatukset kertyvät omaan päähän eikä niitä saa muuten purettua, keskustelu helpottaa, Määttä sanoo.
 Kemppaselle puhuminen oli aluksi hankalaa, mutta lopulta se on helpottanut. Puhua pitäisi enemmänkin.
 – Jokainen loppupeleissä käsittelee surunsa yksin, mutta rauhaan ei kannata surijaa jättää.
 Sururauhan sijaan myös Mari Pulkkinen painottaa täysin uudenlaista surevan kohtaamista. Mullistavaa voisi olla ajatus siitä, että sureva ei olekaan se, jonka on voimaannuttava, vaan muut ihmiset aktivoituisivatkin turvaverkostoksi surevan ympärille.
 – Jos emme enää sanoisikaan surevalle, että voimia ja jaksamista, niin kuin kaikki sanovat. Vaan mitä jos sanoisimme, että nyt ei tarvitse olla vahva. Minä olen nyt sinun voimavarat.
 Kuolemasta voi keskustella
 Lapsensa menettänyttä voi tukea myös kysymällä, kuuntelemalla ja keskustelemalla kuolleesta lapsesta. Lapsensa menettäneeltä voi varmistaa, onko hän saanut tukea, ja kysyä, onko hänelle kerrottu vertaistuesta.
 Näin neuvoo valtakunnallista vertaistukea lapsensa menettäneille tarjoavan Käpy Lapsikuolemaperheet ry:n edunvalvonnan asiantuntija  Ella Keski-Panula .
 – Vanhempaa voi tukea kunnioittamalla lasta ja hyväksymällä, että menetyksen kokenut suree aina.
 Keski-Panula muistuttaa, että jokainen lapsensa menettänyt suree, vaikka surun ilmenemisessä on eroja. Menetyksen kokenut opettelee elämään asian kanssa ja yrittää sopeutua uudenlaiseen vanhemmuutteen.
 Surua ei pidä yrittää käsitellä pois.
 – Suru ottaa aina vaatimansa tilan ja vie ihmiseltä resursseja. Pienetkin asiat voivat sen rinnalla tuntua isoilta ponnistuksilta. Esimerkiksi arjen perusasiat, kuten roskien vieminen tai kaupassa käyminen, voivat tuntua ylitsepääsemättömän raskailta, kun suru ottaa tilaa.
 Lastenhuoneen elämä pysähtyi, kun sen asukas sairastui vakavasti ja menehtyi. Mimmi Nietula / Yle
 Lapsen kuolemassa korostuu erityisesti väärä lähtöjärjestys.
 – Lapsen kuoltua vanhempi menettää vanhemmuuteen liittyvän kehitystehtävän. Se tuntuu epäoikeudenmukaiselta ja väärältä, Keski-Panula sanoo.
 Hänen mukaansa esiin voi nousta perustavanlaatuisia kysymyksiä. Esimerkiksi:
 Mikä on elämän tarkoitus?
 Millainen vanhempi olen ja miten ilmaisen vanhemmuutta, kun lapsi on kuollut?
 Miten pidän kuolleen lapsen elämässäni?
 Kauanko saan surra? Miten menetyksestä selviää?
 – Tärkeää on löytää omat tavat ilmaista surua, Keski-Panula toteaa.
 Suru kulkee matkassa
 Eetu Kemppasen ja Tanja Määtän kotona pehmolelukirahvi kurkistaa lastenhuoneen nurkassa olevasta pinnasängystä. Sängyn kaiteella roikkuu pieni peitto.
 Eriväriset vaatekappaleet on aseteltu siisteiksi pinoiksi hoitopöydälle. Henkarissa roikkuvat pienet töppöset.
 Suru nähdään helposti yksityisenä, mutta vaikeastakin kuolemasta voi keskustella. Mimmi Nietula / Yle
 Kemppanen kertoo, että päällimmäisenä kysymyksenä on pitkään ollut: miksi?
 Silti hän tietää, ettei kysymykseen tule vastausta. Mitään ei olisi voinut tehdä toisin. Pariskunnan vastaus siihen, miten surun kanssa voi elää, on yksiselitteinen: on vain pakko.
 – Suru kulkee matkassa ja varjostaa elämää. On huonoja päiviä ja on hyviä päiviä. Tulee hetkiä, että on vain kotona ja käy tyhjää kehtoa heiluttamassa. Sen kanssa on elettävä, Kemppanen kuvailee.
 Tanja Määtän mietteissä on myös se, kuormittaako tai rasittaako oma suru toista. Viime aikoina ajatukset ovat olleet vahvasti lapsen viimeisen vuorokauden tapahtumissa. Näin on erityisesti iltaisin ja nukkumaan mennessä.
 – Tilannetta ja tapahtunutta ei tajunnut silloin. Nyt kun ajatukset ovat selkeämmät, ajattelen enemmän ja muistan enemmän yksityiskohtia. Asia tulee mieleen iltaisin, koska tapahtumat keväälläkin olivat illalla ja yöllä, Määttä miettii.
 Suru muuttaa muotoaan. Siihen kuuluu helpompia ja vaikeampia hetkiä. Mimmi Nietula / Yle
 Hämärtyvässä alkutalven illassa Kemppanen kävelee pienen haudan luo. Hän poistaa lyhdyistä loppuunpalaneet ja sytyttää uudet kynttilät palamaan.
 Pariskunta käy lapsensa haudalla useita kertoja viikossa. Kynttilöiden valossa, pakkaspäivän kiristyessä Kemppanen seisoo haudalla hiljaa.
 – Tämä on muistomerkki. Paikka, johon itse lapseni laskin. Ei tämän pitäisi tässä olla, hän sanoo.
 Tanskassa vanhemmat saavat suruvapaan – miksi näin ei ole Suomessa? Tanskassa alaikäisen lapsensa menettäneet vanhemmat saavat puolen vuoden suruvapaan. Suomessa vastaavaa vapaata on ehdottanut Käpy Lapsikuolemaperheet ry. Kaikkea aikaa ei tarvitsisi pitää kerralla, vaan vapaalla voisi olla lyhyemmänkin ajan. Jokaisella olisi kuitenkin yhtälainen oikeus vapaaseen. Suomessa kuolee vuosittain 400–500 alle 18-vuotiasta lasta. Heistä kuolleina syntyy noin 200. Muita lasten kuolinsyitä ovat muun muassa sairaudet, sairauskohtaukset ja tapaturmat. Suruvapaan puuttuminen asettaa vanhemmat Käpy Lapsikuolemaperheet ry:n edunvalvonnan asiantuntijan  Ella Keski-Panulan  mukaan eriarvoiseen asemaan. – Yhdenvertaisuus ei toteudu, koska vapaan saaminen on kiinni siitä, minkälaista kohtelua työpaikalla saa ja miten työterveydessä suhtaudutaan asiaan. Keski-Panulan mukaan kustannukset vanhempien suruvapaalle olisivat Suomessa 10 miljoonaa euroa vuodessa. – Lapsensa menettäneistä valtaosa jää töistä pois pidemmiksi ajanjaksoiksi joka tapauksessa. Yksilön ei välttämättä ole taloudellisesti mahdollista olla pois töistä. Tarkoitus on, että suruvapaa olisi yhteiskunnan tunnistama asia, joka olisi yhdenvertainen kaikille. Lisäksi suruvapaan lähtökohta tulisi olla surevan omassa halussa ja kokemuksessa. Joku haluaa palata äkkiä töihin, vaikkei se tarkoita, että suru olisi mennyt ohi. Asiasta on tehty kirjallinen kysymys vastaavalle ministerille, sosiaali- ja terveysministeri  Hanna Sarkkiselle  (vas.). Vastauksen mukaan lapsensa menettäneille vanhemmille tarkoitettu suruvapaa, jonka ajalta maksettaisiin toimeentuloa turvaavaa etuutta, vaatisi laaja-alaista valmistelu- ja selvitystyötä.
 Lue seuraavaksi:
 "Sureva ei unohda, suru on hänessä aina" – Mari Pulkkinen tuntee suomalaisten surun, ja nyt hän kumoaa viisi haitallista käsitystä siitä
 Esitystaiteilija Meiju Niskala: Ymmärtääksemme elämää, meidän kannattaa puhua kuolemasta
 Suru kätkee sisäänsä syyllisyyttä, vihaa ja häpeää – Anna Elina Isoaro kirjoitti lapsensa kuolemasta runoteoksen

Eetu Kemppanen, 28, menetti lapsensa vain kuukausi syntymän jälkeen – on avoin tuskastaan, ja se rikkoo käsitystämme surusta


Summary: Omikronmuunnos havaittiin Etelä-Afrikassa tällä viikolla. Tämän seurauksena Etelä-Afrikasta sekä lukuisista muista Afrikan maista matkustaville asetettiin matkustusrajoituksia eri puolilla maailmaa.

Koronaviruksen uutta omikronmuunnosta on todettu ympäri Eurooppaa lauantain aikana. Esimerkiksi Britanniassa, Saksassa, Italiassa ja Tshekissä vahvistettiin lauantaina maiden ensimmäiset omikronmuunnoksen tartunnat.
 Lisäksi Tanskan terveysviranomaiset kertoivat lauantai-iltana, että maassa on todennäköisesti löydetty kaksi tapausta omikronmuunnosta. Molemmat tapaukset on todettu ihmisillä, jotka ovat palanneet Tanskaan Etelä-Afrikasta, kertoo uutistoimisto Reuters.
 Epäillyt tartunnat varmennetaan vielä testeillä. Molemmat omikrontartunnoista epäillyt ihmiset on asetettu eristykseen.
 – Terveysviranomaisilla on syytä uskoa, että olemme löytäneet kaksi ensimmäistä koronaviruksen omikronmuunnoksen tartuntaa Tanskassa, kertoi terveysministeri  Magnus Hancke  lausunnossaan.
 Jos tapaukset vahvistuvat testeissä omikronmuunnoksen tartunnoiksi, olisi Tanska tähän mennessä ensimmäinen Pohjoismaa, josta omikronmuunnosta olisi tavattu.
 Britanniassa ja Saksassa omikronmuunnoksen tartuntoja todettiin molemmissa kaksi tapausta. Tartunnat oli havaittu Etelä-Afrikasta matkustaneilla ihmisillä.
 Italiassa vuorostaan vahvistettiin yksi tapaus, joka oli Mosambikista saapuneella matkustajalla.
 Britannian pääministeri Boris Johnson kertoi lauantaisessa lehdistötilaisuudessa, että Britanniassa ryhdytään vaatimaan kaikilta maahan matkustavilta koronavirustestiä ja eristäytymistä, kunnes he ovat saaneet negatiivisen tuloksen.
 Omikronmuunnos havaittiin alkujaan Etelä-Afrikassa tämän viikon aikana. Tämä johti pian siihen, että Etelä-Afrikasta sekä lukuisista muista Afrikan maista matkustaville asetettiin matkustusrajoituksia eri puolilla maailmaa.
 Israel kieltää ulkomaisten matkustajien saapumisen maahan
 Israel kertoi lauantai-iltana kieltävänsä kaikkien ulkomaalaisten matkustajien saapumisen maahan omikronmuunnoksen takia, kertoo uutistoimisto Reuters. Kielto astu voimaan puoliltaöin sunnuntain vaihtuessa maanantaiksi.
 Toimilla pyritään estämään mahdollisesti helposti tarttuvan omikronmuunnoksen leviämistä maahan. Maahan saapuminen kielletään täysin joitain yksittäisiä poikkeuksia lukuun ottamatta.
 Pääministeri  Naftali Bennet  kertoi lauantaisessa lausunnossaan, että kielto on voimassa ainakin kaksi viikkoa. Israel on tiettävästi ensimmäinen maa, joka sulkee rajansa kokonaan uuden variantin vuoksi.
 Bennetin mukaan maahan palaavat rokotetut ja rokottamattomat Israelin kansalaiset joutuvat kaikki karanteeniin.
 Israelin terveysviranomaiset sanoivat toivovansa, että kyseisten kahden viikon aikana selviäisi käytössä olevien koronarokotteiden teho omikronmuunnosta vastaan.
 Israelissa on todettu yksi omikronmuunnoksen aiheuttama tartunta. Lisäksi myös seitsemällä muulla ihmisellä epäillään omikronmuunnoksen tartuntaa Israelissa, mutta asiaa ei ole vielä vahvistettu.
 Aiheesta lisää:
 Eteläisestä Afrikasta saapuvat pakolliseen terveystarkastukseen Helsinki-Vantaalla
 Etelä-Afrikasta saapuneet lentomatkustajat eristettiin Amsterdamissa – kymmenillä matkustajilla koronatartunta
 Eteläafrikkalainen koronamuunnos sai nimekseen omikron – variantti leviää ärhäkkäästi, tämä siitä tiedetään nyt

Koronaviruksen omikronmuunnosta on todettu ympäri Eurooppaa – Tanskassa arvellaan löytyneen kaksi tapausta, Israel kieltää ulkomaisia matkustajia saapumasta maahan


Summary: Etätyön negatiiviset puolet ovat alkaneet tulla näkyviin alkuinnostuksen laannuttua. Koronapandemia on ajanut lukuisat suomalaiset hoitamaan työnsä kodeissaan.

Koronapandemia ajoi suomalaiset etätöihin koteihinsa jo viime vuoden keväällä. Alkuinnostus oli suurta. Ei enää jokapäiväistä sahaamista töihin ja takaisin, lasten hoitokuviot helpottuivat ja muitakin omia asioita saattoi hoitaa töiden lomassa.
 Työnantajakin hyötyi: kalliita toimistotiloja saattoi karsia, matkakulut vähenivät ja sairauspoissaolot vähentyivät: moni hoiti työnsä kotoaan pikkuflunssassakin. Nyttemmin on havahduttu myös jatkuvan etäilyn huonoihin puoliin:
 – Ihminen alkaa etääntyä työstä ja vieraantua koko työyhteisöstä. Ei enää oikein tunne uusia työntekijöitä, ja joku saattaa ruveta mökkiytymään: passivoituu, on siellä kotosalla vaan. Teams-kiloja kertyy, kun liikunta vähenee ja teams-ähky voi tehdä työstä puisevaa ja yksitoikkoista, kuvailee muutoksia kokenut työelämän asiantuntija, organisaatiopsykologi  Pekka Järvinen  organisaatiokonsultointi Praxis oy:stä Tampereelta.
 Tamperelaisella Pekka Järvisellä on pitkä kokemus ongelmien ratkaisusta työyhteisöissä. Lisäksi hän on kirjoittanut kymmenkunta kirjaa esimies- ja työyhteisötaidoista. Jorge Gonzalez / Yle
 – Erityisen merkittävää on, että ei ole enää spontaaneja tapaamisia työkavereiden kanssa kahvilla ja käytävillä, jossa voi vaihtaa kokemuksia työstä, purkaa työpaineita ja oppia toinen toisilta, Järvinen painottaa.
 Huonontunut koronatilanne ja paluun tehnyt etätyösuositus  muuttaa jälleen monien työpaikkojen ohjeita ja käytäntöjä .
 Läheisyys on valtaa
 Käytäväkeskusteluja pidetään monesti tyhjänpäiväisenä juoruiluna, mutta etäilijälle niiden loppuminen tietää samalla loppua työpaikan hiljaisille signaaleille. Ei enää kuule yhtä vaivattomasti, miten firmalla oikeasti menee ja mitä on ehkä vireillä. Eikä enää itse pääse kunnolla vaikuttamaan asioihin. Se voi jarruttaa omaa urakehitystäkin.
 – Fyysinen läheisyys on valtaa. Sosiaalisissa verkostoissa ja keskusteluissa tapahtuva organisaatiopolitiikka antaa omaan urakehitykseen etulyöntiasemaa, jos on paikanpäällä toimistolla. Saa vaikutettua asioihin ja pystyy itse vaikuttamaan epävirallisissa vaikutuskanavissa päätöksiin niin, että ne ovat itselle suosiollisia, kuvaa tilannetta johtamisen ja organisoinnin apulaisprofessori  Niina Nurmi  Aalto-yliopistosta.
 Etänä ajautuu helposti sivuraiteille omassa urakehityksessään ja on muutenkin ulkona "talon kuvioista".
 – Kun etäilijä saa rajoitetusti tietoa muiden tekemisistä ja tarkoitusperistä, niin hän alkaa muodostaa omaa todellisuutta ja selityksiä toisten toiminnalle. Hän saattaa vetää ihan vääriä johtopäätöksiä, koska ei ole ollut paikalla näkemässä, miten asiat oikeasti menivät, Nurmi kuvaa.
 Jatkuvan etätyön hyödyt ja haitat:
 +  Ajan säästö, työssä käynnin helppous ja itsenäisyys
 +  Vapautta järjestellä työt ja omat menot
 +  Työnantaja säästää kustannuksissa ja sairauspoissaoloissa
 +  Ei tarvitse vaihtaa paikkakuntaa työn takia
 –  Erakoituminen ja yhteisöllisyyden väheneminen
 –  Uusien työntekijöiden on vaikeampi päästä sisään työhön ja työyhteisöön
 –  Työn ja vapaa-ajan pitäminen erillään
 –  Sitoutuminen työhön, kehittämiseen ja työpaikkaan heikkenee
 Työyhteisön liima hiipuu
 Jatkuvassa etäilyssä on haittansa työnantajallekin. Järvisen mukaan työyhteisön liima, yhteisöllisyys, heikkenee, jos ei juuri nähdä toisia.
 – Voi olla myös, että työntekijät eivät samalla lailla sitoudu työhön ja hankkeisiin. Esimiehen näkökulmasta myös johdettavien tunteminen ja heidän johtamisensa vaikeutuu merkittävästi. Taustalla voi olla jopa henkilökohtaisia ongelmia, jotka eivät tule esimiehen tietoon, kun ihminen on aina vaan kotosalla, Järvinen korostaa.
 Erakon tapaus
 Etätyön ongelmista huolimatta on ihmisiä, jotka haluavat pysyvästi hoitaa työnsä etänä ja karttavat visusti työpaikalle menoa. Järvinen löytää tälle useita syitä.
 – Introverttityyppi ei kaipaakaan työyhteisöä samalla tavalla kuin seurallinen, sosiaalinen henkilö. Monet nuoret ovat jo opiskellessaan tottuneet etäopiskeluun ja haluavat jatkaa etänä töissäkin. Ylipäätään ihmisiä viehättää oma vapaus ja että voi järjestellä asioita omalla tavallaan.
 Joskus etäilyn taustalla voivat olla vaikeudet työpaikalla. Järvisen mukaan etätyöllä voidaan välttää joitain työyhteisön konflikteja, jotka työpaikalla saattaisivat kärjistyä.
 – Osa ihmisistä ei halua mennä työpaikalle, jos siellä on huono henki ja ihmisten välisiä jännitteitä tai on kokemuksia työpaikkakiusaamisesta. Kiusaaminen ei ole teamsissa niin helppoa kuin livenä.
 Järvisen mukaan etätyöskentelyn ongelmista on toistaiseksi kertynyt melko vähän kokemuksia.
 – Aika näyttää, vähenevätkö työyhteisöjen konfliktit ja kiusaamiset etätyöskentelyn seurauksena.
 Niina Nurmen mukaan etänä ajautuu helposti sivuraiteille omassa urakehityksessään ja on muutenkin ulkona "talon kuvioista".  Esa Syväkuru / Yle
 Ei väkisin työpaikalle
 Nurmen mielestä vannoutunutta etäilijää ei kannata väkisin pakottaa työpaikalle.
 – Miettisin sellaisen henkilön työroolia ja tehtäväkokonaisuutta. Jos esimerkiksi ei tarvitse koordinoida työtehtäviä kenenkään kanssa ja pystyy hoitamaan sen kokonaan itsenäisesti, niin mikä ettei, Nurmi pohtii.
 Ja jos etäilijä hoitaa hommansa, niin so what? Onko kollegojen tapaaminen ylimainostettu juttu?
 – Jos ajatellaan organisaation toimintaa, ei riitä, että henkilö vain hoitaa oman leiviskänsä. On myös tärkeää, että ihmiset ovat kehittämässä työtä. Ihmiset oppivat toinen toisiltaan tavatessaan tosiaan ja uudet ihmiset pääsevät sisälle työpaikkaan. Joillekin työpaikka voi olla ainoa merkittävä yhteisö, johon haluaa kuulua, Järvinen sanoo.
 – Työnantajan näkökulmasta on merkittävää, että ihmiset kokevat olevansa töissä juuri siinä kyseisessä työpaikassa. Jos ollaan pelkästään etänä, niin aika äkkiä hiipii mieleen, että on yhdentekevää, mikä se työnantaja on. Silloin irtisanoutumiskynnys varmasti laskee, Järvinen veikkaa
 Niin Nurmen kuin Järvisenkin mielestä ns. hybridimalli eli etä- ja läsnätyön yhdistelmä tulee jatkossa olemaan yleistä Suomessa työtehtävissä, joissa se on mahdollista.
 – Esimerkiksi läppäritöissä työntekijät pitävät saavutettuna etuna, että voivat joskus jäädä kotitoimistolle työskentelemään, Nurmi toteaa.
 Pelisäännöt tarvitaan
 Järvinen korostaa korona-ajan etätyökauden tuoneen samalla uutta ymmärrystä läsnätyön merkityksestä.
 – Etätyö on tullut jäädäkseen, mutta samalla on tullut ymmärrys siitä, että tarvitaan lähikontakteja, tutustumista ja yhdessä tekemistä. Työpaikan ja työtehtäviin sitoutumisen kannalta kasvokkain keskustelu on todella tärkeätä, Järvinen sanoo.
 Etä- ja läsnätyötä siis tarvitaan. Nurmen ja Järvisen mielestä on kuitenkin tärkeää, että työpaikoilla sovitaan selkeät pelisäännöt etä- ja läsnätöihin. Muuten ollaan ongelmissa.
 Voit keskustella aiheesta maanantai-iltaan klo 23:een asti.
 Lue lisää:
 Etäkokousapatia yleistyy työpaikoilla – Kannattaako kamera pitää päällä vai kiinni? Näillä asiantuntijan vinkeillä henki pysyy yllä etäpalavereissa
 Yli miljoona suomalaista työskennellyt etänä – missä etätyöehdoista pitäisi päättää?
 Sadattuhannet haluavat jatkaa etätöissä myös koronan kaikottua: muutos tuo yrityksille mahdollisuuden säästää vuokrakuluissa – pysyvästi
 Kysely: Enemmistö tyytyväisiä etätyöhön, mutta työkavereiden seuraa on ikävä

Ylistetyn etätyön varjopuolet alkavat nyt paljastua: Urakehitys tökkii, teams-kilot kertyvät ja erakoituminen uhkaa


Summary: Woke-kulttuuri on helikopterivanhemmuutta hauraiksi väitetyille vähemmistöille, pohtii Kaaro.

Kolumni Kolumneja kirjoittaa laaja joukko Ylen ulkopuolisia tekijöitä. > Kaikki kolumnit löydät täältä > Ykkösaamussa kuullut kolumnit Areenassa ja podcasteina
 Lokakuussa suomalaisia hämmensi  Afrikan tähti- kohu . Se sai alkunsa, kun maantieteen opiskelijat pukeutuivat fuksiaisleikissään Afrikan tähden hahmoihin, ja tilanteesta kuullut saksalainen vaihto-opiskelija piti tätä osoituksena rasismista. Somessa kohu jakoi kansaa kahtia: toiset olivat tikahtua nauruun ja toiset ajattelivat, että kohu paljasti suomalaisten tiedostamattomia rasistisia asenteita.
 Afrikan tähti -kohu oli hyvä esimerkki niin sanotusta woke-kulttuurista. Jotta se asettuisi mittasuhteisiinsa, on hyvä luoda silmäys pariin muuhun kohuun woke-kulttuurin emämaassa, Yhdysvalloissa.
 Vuonna 2015 Brandeis -yliopiston amerikanaasialainen  opiskelijakunta järjesti näyttelyn , jolla haluttiin kertoa, millaisten pienten rasististen vihjeiden kohteeksi amerikanaasialaiset kampuksella joutuvat. Esimerkkejä tällaisista vihjauksista olivat: ”Eikö teidän pitäisi olla hyviä matematiikassa” tai ”Olen värisokea. En näe mitään rotuja”. Valitettavasti, kun näyttely saatiin pystyyn, osa amerikanaasialaisista opiskelijoista piti näyttelyä itseään loukkaavana, ja he kokivat, että näyttely teki kampuksesta turvattomamman. Niinpä opiskelijakunta joutui purkamaan näyttelyn ja pyytämään julkisesti anteeksi ajattelematonta toimintaansa.
 Entäpä Purduen yliopistossa vuonna 2008 sattunut tapaus, jossa  talonmies oli lukenut kampuksella kirjaa  nimeltä  Notre Dame vs. the Klan ;  How the Fighting Irish Defeated the Klan . Historiantutkimuksen alaan kuuluva kirja kuvasi katolisten opiskelijoiden järjestäytymistä Ku Klux Klania vastaan vuonna 1924. Eräs opiskelija kuitenkin loukkaantui kansikuvasta, jossa oli hupullisia Ku Klux Klanin edustajia, ja kanteli asiasta yliopiston johdolle. Asia käsiteltiin ja talonmiehen todettiin syyllistyneen rasistiseen rikkomukseen lukemalla kirjaa kampuksella, joskin yliopisto myös pahoitteli tapahtunutta talonmiehelle.
 Vastaavia tapauksia on vaikka miten paljon ja yliopistot itse pitävät huolen, etteivät ne pääse loppumaan. Monissa amerikkalaisissa yliopistoissa on hotline-numerot, jonne voi luottamuksellisesti soittaa, jos on todistanut esimerkiksi rasistista tai seksististä puhetta. Ilmoituksen voi tehdä esimerkiksi siitä, jos joku kysyy latinotaustaiselta opiskelijalta ”Mistä olet kotoisin?”. Tässä kun vihjataan, ettei opiskelija olisi oikea amerikkalainen.
 Suomessakin on viime aikoina puhuttu woke-kulttuurista  eri yhteyksissä. Miten tätä woke-kulttuuria pitäisi ymmärtää? Mielestäni paras opas tähän aiheeseen on yhdysvaltalainen sosiaalipsykologi  Jonathan Haidt , jonka ajatuksia tässä esittelen.
 Haidtn mukaan woke-kulttuurin ytimessä on uhriutuminen uhrin puolesta ja kolmannen osapuolen vahvistuksen hakeminen. Kun kampuksella loukkaannutaan, loukkaantuminen ei useinkaan koske itseä, vaan loukkaantuminen tapahtuu useimmiten jonkin vähemmistön puolesta. Koska loukkaantuminen on tapa puolustaa vähemmistöjä ja tärkeä osa sosiaalisen oikeudenmukaisuuden eetosta, loukkaantumista ei voi sivuuttaa, vaan loukkaantumisesta tulee moraalinen velvollisuus. Koska vähemmistö, jonka puolesta loukkaannutaan, nähdään lähtökohtaisesti hauraana ja uhrina, pienikään loukkaus ei voi olla pikkujuttu, ja lopulta siitä tehdään iso juttu hakemalla sille tunnustus yliopiston johdolta tai mediasta.
 Haidtin mukaan woke-kulttuuri alkoi muodostua 1990-luvun lopulla, kun amerikkalaisten yliopistojen professuureissa tapahtui muutos. Konservatiiviset professorit tippuivat pois ja heidän tilalleen palkattiin liberaaleja professoreja. Liberalismissa sinänsä ei ole mitään vikaa, mutta epäsuhta liberaalien ja konservatiivien välillä oli niin suuri, että yliopistoihin muodostui vasemmistolais-liberalistinen ylivalta eli hegemonia.
 Vastaväitteet eivät enää olekaan kutsu debattiin, vaan henkilökohtaisia loukkauksia.
 Mitä luulette hegemonian tekevän nuorille opiskelijoille , joiden pitäisi oppia itsenäistä ajattelua? Siellä missä vallitsee hegemonia, vallitsee usein yksimielisyys. Poissa olivat ”pahat” konservatiiviset professorit, jotka olisivat voineet haastaa opiskelijoiden maailmankuvaa poikkeavilla näkemyksillään. Poissa olivat kurssit ja luennot, joissa opiskelijat olisivat joutuneet väittelemään toisella tavalla ajattelevan ihmisen kanssa.
 Kun opiskelijakulttuuri kehittyy riittävän pitkään hegemoniassa, jossa oppilaiden näkemyksiä ei haasteta, suhde haastaviin väittelyihin muuttuu. Vastaväitteet eivät enää olekaan kutsu debattiin, vaan henkilökohtaisia loukkauksia. Kulttuurissa, joka korostaa uhrien haurautta, ei tällaista voida sietää, vaan koetaan, että opiskelijoilla on oikeus suojautua tällaisilta hyökkäyksiltä.
 Myös filosofi  Isaiah Berlinin  ajatus negatiivisesta ja positiivisesta liberalismista voi auttaa ymmärtämään woke-ilmiötä.  Negatiivinen liberalismi  on sitä mihin minun ikäpolveni on kasvatettu; että yhteiskunnan on taattava kaikille ihmisille maksimaalinen vapaus, kunhan tämä vapaus ei rajoita toisten vapauksia. Negatiiviseen liberalismiin kuuluu, että erilaisia näkemyksiä on suvaittava, piti niistä tai ei.  Positiivisessa liiberalismissa  sen sijaan  suositaan  aina tiettyjä ideaaleja – esimerkiksi tasa-arvon ideaalia – ylitse muiden, ja ne nähdään niin tärkeinä, että muut arvot voidaan alistaa niiden alle. Jos näitä ideaaleja vastaan hyökätään, se on kuin hyökkäisi pyhäinkuvaa vastaan, ja sellaista ei lähtökohtaisesti suvaita.
 Tarvitseeko sanoa, kumpaa liberalismin periaatetta woke-kulttuuri seuraa?
 Pyhät arvot eivät ole neuvoteltavissa.
 Kun nyt mainitsin sanan pyhä , se tarjoaa hyvän selityksen nykyiselle keskustelukulttuurille. Haidt on verrannut amerikkalaisia konservatiiveja ja liberaaleja ikiaikaisiin heimoihin, jotka ovat ryhmittyneet omien pyhien arvojensa ympärille. Konservatiiveille nämä arvot ovat tähtilippu, raamattu ja abortin vastustaminen. Liberaaleille mustien, seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen sekä maahanmuuttajien puolustaminen. Koska kyseessä ovat pyhät arvot, se selittää, miksi keskustelu näistä aiheista on niin latautunutta ja loukkaantumisherkkää eikä siinä ole sijaa vitsailulle. Pyhät arvot eivät ole neuvoteltavissa.
 Haidtin mukaan pyhyys voi selittää myös sitä, miksi woke-kulttuurin hallitsemille kampuksille ei haluta poliittisesti kyseenalaisia puhujia. Jos kampukset ovat woke-kulttuurin temppeleitä, ne halutaan pitää puhtaina, ja väärät ”profeetat” saastuttavat ne. Hyvä esimerkki on woke-kulttuurin vihaaman yhteiskuntatieteilijän  Charles Murrayn   esiintyminen Middleburyn collegessa vuonna 2017 . Kun Murray oli aloittamassa puheensa, opiskelijat huusivat päälle iskulauseita kuten ”hey, hey, ho, ho, Charles Murray has got to go...”
 Haidtin mukaan opiskelijoiden käytös oli kuin heimokulttuuria käsittelevästä antropologian oppikirjasta. Yhteislaulu lujitti heimolaisten yhteishenkeä, ja yhdessä ”loitsuamalla” he karkottivat vihollisensa. Vieläkin paljastavampaa on mitä tapahtui tämän jälkeen. Kun opiskelijoille kerrottiin, että Murray on poistunut kampukselta, opiskelijat hurrasivat yhteen ääneen. Kampus oli jälleen puhdas. Kun heille kerrottiin, että Murraylle järjestetään toinen puhetilaisuus toisaalla kampuksella, he protestoivat taas yksiäänisesti. Kampus oli jälleen vaarassa saastua.
 Sitä vain mietin , että onko tästä woke-liikehdinnästä oikeasti apua niille vähemmistöille, joita se nimellisesti puolustaa. Jos toivon, että lapseni pärjäisi maailmalla, kertoisinko hänelle, että hän on äärimmäisen hauras ja tarvitsee samanmielisten suojelua? Vai sanoisinko, että hän on kekseliäs ja toimelias ja pärjäävä, ja ikävät kokemukset elämän varrella tekevät hänestä vahvemman.
 Eivätkö vähemmistöt joskus kyllästy siihen, miten hauraina ja suojeltavina heidät esitetään ja sano, että kiitos, mutta ei kiitos. Me mennään tästä eteenpäin rinta rottingilla, karavaani kulkee, antaa koirien haukkua.
 Jani Kaaro
 Kirjoittaja on tietokirjailija ja vapaa toimittaja, jonka mielestä eräs toimittajan tehtävä on etsiä uusia näkökulmia.
 Kolumnista voi keskustella 29.11. klo 23.00 saakka.
 Kolumnissa on käytetty lähteinä seuraavia teoksia:
 Jonathan Haidt ja Greg Lukianoff:  The Coddling of the American Mind : How Good Intentions and Bad Ideas Are Setting Up a Generation for Failure (2018)
 Jonathan Haidt:  The Righteous Mind : Why Good People are Divided by Politics and Religion (2012)
 Eric Kaufmann:  Whiteshift: Populism, Immigration and the Future of White Majorities  (2019).
 Lue myös:
 Näkökulma: Woke-kulttuurissa on kyse tasa-arvosta – loukkaavien termien hylkääminen ei ole yliherkkyyttä
 Uwa Iduozeen kolumni: Mustien ihmisten kärsimystä esittäviä videoita ja kuvia ei voi välttää, vaikka haluaisi
 Laura Eklund Nhagan kolumni: En ole näkymätön enkä paradoksi
 Kelet Alin kolumni: Minun ei tarvitse enää pelätä
 Pelko on yhteistä meille kaikille, selittää THL:n tutkimuspäällikkö viikonloppuna kärjistynyttä rasismikeskustelua
 Ylen Marja Sannikka -ohjelma herätti keskustelun cancel-kulttuurista, wokesta ja callouttaamisesta – lue tästä, mistä termeissä on kyse

Jani Kaaron kolumni: Miten pyhät arvot estävät meitä keskustelemasta?


Summary: Kun rakennustelineet poistettiin haminalaisen kerrostalon ympäriltä, kaupunkilaiset huokasivat ihastuksesta. Vuosikymmeniä ränsistynyt liki satavuotias talo on jälleen alkuperäisessä hohdossaan.

Jokin on muuttunut pienen satamakaupungin katukuvassa.
 Keväästä asti rakennustelineiden ja hupun suojassa ollut asuinkerrostalo on nyt paljastettu, eikä se näytä enää lainkaan siltä, miltä se näytti vielä vuosi sitten. Ja se on haminalaisten mielestä paras uutinen hetkeen.
 Haminan keskustassa, osoitteessa Satamakatu 7, sijaitsevan Wallion talon julkisivuremontti on viimeistelyä vaille valmis.
 Remonttisuojan alta esiin tuli arvokkaan näköinen 1920-luvun rakennus, jonka saneerauksessa otettiin mallia alkuperäisistä piirustuksista.
 Rakennusta ei ollut tunnistaa
 Kun rakennus kuorittiin telineiden alta, siitä jaettiin kuvia Facebookin Hamina-ryhmässä.
 Kommenttiosio täyttyi ylistävistä ja ihailevista kommenteista. Eräs kommentoija kertoi talosta myös oman muistonsa:
 – Sain tilaisuuden vierailla talossa 1960-luvulla, kun lyseon ruotsin kielen opettaja antoi minulle asuntonsa avaimet pyytäen noutamaan sieltä keittiön pöydälle unohtamansa savukeaskin.
 Jotkut eivät osanneet edes hahmottaa, missä päin Haminaa voi olla niin kaunis talo. Kun sijainti selvisi, mieleen muistui myös sen entinen ulkoasu.
 Talon ikkunat on palautettu neliosaisiksi. Ne korvattiin kaksiosaisilla, yksinkertaisemmilla ikkunoilla jo 1970-luvulla. Jasmina Kauta / Yle
 Talo saattaa olla Haminan vanhin asuinkerrostalo. Virojokelainen  Aleksanteri Kuokka  rakennutti sen vuonna 1929. Rakennus kantoi nimeä Kuokan talo rakennuttajan kuolemaan saakka – eli vain kaksi vuotta.
 Uudeksi nimeksi tuli Wallion talo asunto-osakeyhtiön nimen mukaan.
 Yksi ongelma hienossa kerrostalossa oli. Vanha kaksikerroksinen rappaus ja maalit eivät pysyneet puoli metriä paksun tiiliseinän pinnassa.
 Wallion talo seisoi Haminan keskustassa läpi talvi- ja jatkosodan pommitusten ja selvisi kolhuilla. Perimätiedon mukaan taloon osui myös pommi, joka osoittautui suutariksi. Jasmina Kauta / Yle
 1960-luvulle tultaessa Haminan kaupunki oli tehnyt jo useita kehotuksia talon julkisivun ehostamisesta.
 Lopulta vuonna 1963 talo verhottiin mineriittilevytyksellä, joka peitti rakennuksen vuosikymmenten ajan ja ränsistyi hetki hetkeltä enemmän.
 Vuosikymmenen projekti
 Taloyhtiön hallituksen puheenjohtaja  Marika Hartikainen  kertoo, että Wallion talon julkisivusaneeraus on ollut hänen toivelistallaan hänen puheenjohtajuutensa alusta eli vuodesta 2005 asti. Projektiin meni suunnitteluineen ainakin 10 vuotta.
 Haminan kaupunki ei ole puuttunut talon julkisivuun mineriittilevytyksen jälkeen. Hartikainen työskentelee Haminan kaupungin rakennusvalvonnassa valvontainsinöörinä, mutta julkisivuremontti on yksityiselämän projekti.
 – Jos taloon olisi tullut kehotus parantaa julkisivua, se olisi tullut juuri minulta!
 Hän talon asunnon omistajana tiesi, ettei julkisivuun ollut varaa ennen vesi- ja viemäritöiden velkojen maksamista.
 Kun velat saatiin maksettua, seuraava pakollinen projekti oli julkisivu.
 Marika Hartikainen ei paljasta remontin hintaa, mutta se on hänen mukaansa "joidenkin mielestä kallis ja joidenkin mielestä sopiva". Jasmina Kauta / Yle
 Työn suunnitteli ja valvoi kymenlaaksolainen rakennusmestari  Jari Harju .
 Uuden julkisivurappauksen ja seinien tasoittamisen lisäksi Wallion talossa vaihdettiin ikkunat ja uusittiin katto. Ulko-oviksi vaihdettiin tammiset, jykevät ovet. Viimeisen silauksen antavat uudet kyltit.
 Uusi rappaus on kolminkertainen, ja sen pohjalla on verkko. Nyt sen pitäisi kestää.
 Pohjoismaista klassismia
 Viipurilaisen arkkitehti  Jalmari Lankisen suunnittelema  Wallion talo on pohjoismaisen klassismin tyylisuunnan mukainen.
 Nykyinen pääväri, haalea vihreä, on valikoitu perinnevärien mukaan. Vanhoista valokuvista näkee selvästi, että ovenpielet olivat alkujaankin valkoiset.
 Talossa oli vuosikymmeniä yksinkertaisemmat ovet ja ikkunat. Nyt ne on palautettu talon arvolle sopiviksi. Jasmina Kauta / Yle
 Talon alkuperäisestä väristä Hartikaisella ei ole tietoa. Levytyksen alta paljastui kuitenkin vanha rappaus, joka paljasti talon väreinä olleen ainakin rusehtavan punainen ja vaaleanruskea – ja löytyi sieltä vähän vaaleanpunaistakin.
 Vihreä valittiin muuttuneen kaupunkikuvan vuoksi. Rakennukset ympärillä ovat tänä päivänä väritykseltään juuri sitä, mitä vanha rappaus paljasti. Nyt vihreä talo erottuu kaupunkikuvasta edukseen.
 Hartikainen on itsekin tyytyväinen lopputulokseen, mutta kaupunkilaisten riemukas reaktio on ollut positiivinen yllätys. Kaupunkilaisten ihastus luo toivoa rakennusten hyvästä huolenpidosta – ihan Hartikaisen ammatinkin puolesta.
 – Olisi hienoa, jos rakennuksille olisi huoltosuunnitelmat samalla tavalla kuin esimerkiksi autoille on vuosihuollot. Sillä tavalla voisi jo vähän ennakoida sitä, mitä on tulossa.

Ränsistyneiden levyjen alta kuoriutui 1920-luvun arvotalo – kaupunki hullaantui rakennuksesta, jonka kauneus oli piilossa vuosikymmeniä


Summary: Omaishoitajaliiton kyselyn mukaan enemmistö työnantajista on sitä mieltä, että omaishoidon poissaolojen korvaamiseen tarvittaisiin samanlainen Kela-korvausjärjestelmä kuin sairauspoissaoloihin.

Joka kolmas työikäinen suomalainen huolehtii ansiotyönsä ohessa iäkkäästä tai sairaasta läheisestään.
 Paula Portin  on yksi heistä. Hän tietää mitä elämä on, kun ruuhkavuodet vain jatkuvat ja jatkuvat.
 – 26. vuosi on menossa eikä loppua ole näkyvissä.
 Portin asuu aikuisen poikansa  Aleksi Portinin , 25, kanssa omakotitalossa Lapuan Ruhassa. Aleksi on vaikeasti kehitysvammainen. Hän ei pärjää hetkeäkään yksin kotona.
 Avioeron ja tyttären opiskelemaan lähdön jälkeen äiti ja poika ovat asuneet kahdestaan. Tukiverkkoa heillä ei juurikaan ole.
 – Yli 80-vuotiaat isovanhemmat ovat tuossa lähellä. He jaksavat vielä touhuta Aleksin kanssa, mutta oikein muita ei sitten ole.
 Arkipäivisin Aleksi osallistuu päivätoimintaan. Aamulla tarvitaan järjestelyjä, että pienen perheen arjen rutiinit saadaan pyörimään.
 – Kaupungin hoitaja tulee meille puoli seitsemäksi niin, että ehdin itse seitsemäksi töihin. Aleksi pitää sitten hakea päivätoiminnasta ennen neljää.
 Työ on elinehto
 Paula Portinille työssä käyminen on elinehto eikä kysymys ole vain rahasta vaan pikemminkin siitä, että töissä näkee ihmisiä.
 – Työ on välttämätön henkireikä. Muuten olisimme täällä kaikki päivät kahdestaan. Työn mukana tulee tärkeitä sosiaalisia kontakteja.
 Hoivaa tarvitsevan läheisen ja palkkatyön yhteensovittaminen on kuitenkin hyvin haastava palapeli, usein jopa mahdoton.
 Asiaan on kiinnitetty paljon huomiota Omaishoitajaliitossa. Liitto on vaatinut lainsäädännön päivittämistää.
 – Muutosta tarvitaan sekä päätöksenteossa että työpaikoilla, sanoo projektipäällikkö  Matti Mäkelä .
 Mäkelä painottaa, että tukea työn ja perhe-elämän yhteensovittamiseen tarvitaan kaikissa työuran vaiheissa, ei pelkästään pikkulapsivaiheessa.
 Edistyksellisiä työnantajia
 Omaishoitajaliiton teettämän  kyselyn  mukaan noin joka kymmenes yritys on määritellyt periaatteet omaishoidon vaatimiin poissaoloihin. Taloustutkimus haastatteli tutkimusta varten syyskuussa 600 yrityksen avainhenkilöä.
 Matti Mäkelä kiittelee edistyksellisiksi yrityksiä, jotka ovat paneutuneet asiaan jo ennen lainsäätäjää.
 – Työpaikoilla yhdessä keskustellen on löydetty tapoja sovittaa yhteen perhe-elämän ja työn vaatimuksia.
 Esimerkkinä Mäkelä mainitsee vaikkapa pidennetyt viikonloput, jotka mahdollistavat etäomaishoitajille matkustamisen toiselle paikkakunnalle hoitamaan apua tarvitsevuien vahempien asioita.
 Mäkelä näkee yritysten valmiuksissa ottaa huomioon työntekijöiden tarpeita myös niiden halun pitää kiinni osaavasta työvoimasta.
 Äidin ja pojan seurana on Pumpuli-kissa. Birgitta Vuorela / Yle
 Ammatinvaihto tuli eteen
 Paula Portin on tehnyt omassa elämässään isojakin ratkaisuja, jotta ansiotyössä käyminen on ollut mahdollista.
 Entinen liikenneopettaja ahertaa nyt hitsipillin varressa Valmetin Lapuan tehtaalla.
 – Kouluttauduin hitsaajaksi, koska entinen työ oli hankalasti iltapainotteista.
 Portin sanoo, että hänen työnanatajaltaan on löytynyt kiitettävästi ymmärrystä hankalissa tilanteissa. Soittoja kesken työpäivän on tullut pojan päivätoiminnasta äidin sanojen mukaan "älyttömän paljon".
 – Onni, että työnanatajalta on löytynyt ymmärrystä ja että minulla on edelleen työpaikka.
 Portin pohtii, että aivan eri tilanne voi olla esimerkiksi pienen kaupan kassatyöntekijällä. Sellaisesta työstä ei niin vain toistuvasti lähdetä kesken työpäivän hoitamaan äkillisesti sairastunutta läheistä.
 Keinoja on monia
 Valmetin Lapuan tehtaalla on noin 100 työntekijää.
 Tehtaan johtaja  Jyri Palmu  tietää varsin hyvin, että työntekijöillä elämäntilanteet vaihtelevat, ja että työn ja kotielämän yhteensovittaminen ei ole aina helppoa.
 Työantajan näkövinkkelistä kysymys on tasapainon etsimisestä: työntekijöiden tarpeet otetaan huomioon, mutta samalla huolehditaan siitä, että työt saadaan mahdollisimman tehokkaasti tehtyä.
 Palmun mukaan mahdollisuudet joustaa riippuvat työntekijän tehtävistä.
 – Tuotannosta kun puhutaan niin ihan mikä vaan ei onnistu, mutta yleensä ratkaisu on löytynyt.
 Keinoja on monia, sanoo Palmu.
 Yllättävästi eteen tulevissa tilanteissa voidaan hyödyntää esimerkiksi liukuvaa työaikaa, ottaa käyttöön käyttämättömiä vapaita tai vuosilomia, myös palkattomat vapaat tulevat kysymykseen.
 – Lyhennetty työaika on myös yksi työkalu, jota voidaan tarpeen mukaan hyödyntää.
 Jyri Palmun mukaan joustavien ratkaisujen hakeminen on nykyisin tärkeä ja normaali osa työvuorosuunnittelua ja esimiestyötä.
 – Joustavuutta henkilöstö arvostaa ja me näemme, että motivoituneet ja sitoutuneet työntekijät ovat yrityksen menestymisen edellytys.

 Palkattomia päiviä
 Eduskunnan käsittelyssä olevassa perhevapaauudistuksessa on työntekijöille tulossa omaisen hoitoa varten oikeus viiden päivän palkattomaan vapaaseen.
 Omaishoitajaliitto on ajanut ansiomenetyksen korvaamista.
 Liiton teettämässä kyselyssä työnantajistakin yli 60 prosenttia on sitä mieltä, että omaishoidon poissaolojen korvaamiseen tarvitaan samanlainen Kela-korvausjärjestelmä kuin sairauspoissaoloihin.
 Käytännössä läheisen hoidosta aiheutuvat poissaolot ja työaikajärjestelyt voivat keventää paljonkin työntekijän tilipussia.
 Paula Portinille poissaoloja kertyy väistämättä.
 – Aika paljon olen ollut palkattomalla vapaalla. Aleksilla on lomaa yhdeksän viikkoa ja minulla viisi. Lisäksi kaikki sairastelut päälle.
 Korona-aikakin on koetellut Portineja ja vahvistanut Paula Portinin käsitystä siitä, että läheistensä hoivasta vastuussa olevat työikäiset ovat väliinputoajia.
 – Kun Aleksi joutui karanteeniin, en äitinä ollutkaan oikeutettu tartuntapäivärahaan, koska Aleksi on yli 16-vuotias.
 Äidin oli kuitenkin pakko jäädä kotiin. Aleksia ei voinut jättää yksin ja koska hän oli karanteenissa, häntä ei voinut viedä minnekään eikä kukaan voinut tulla häntä hoitamaan.
 Tässä tilanteessa Kela neuvoi hankkimaan lääkäriltä myös äidille karanteenimääräyksen, mutta sitä ei saatu.
 – Työnantaja onneksi päätti toisin, maksoi palkan karanteeniajalta ja yrittää saada sen rahan Kelalta.
 "Edes yritän käydä töissä"
 Paula Portin on Lapuan kehitysvammaisten tukiyhdistyksen puheenjohtaja. Hänelle on tuttua, että omaiset joutuvat välillä taistelemaan läheistensä oikeuksien ja omienkin oikeuksiensa puolesta.
 Kaikista tärkeintä Portinille on se, että Aleksin hoito järjestyisi parhaalla mahdollisella tavalla.
 Aleksille sopivaa asuntolapaikkaa ei ainakaan tällä hetkellä ole tiedossa, joten arjen palapelin rakentaminen jatkuu.
 – Joskus, kun on käyty keskusteluja Aleksille kuuluvista palveluista, olenkin sanonut, että onko sitten parempi että lopetan työnteon ja menen sossun luukulle kuin että edes yritän käydä töissä.
 Aiheesta voi keskustella maanantaihin 29. marraskuuta kello 23 asti.
 Lue myös:
 Asenteet estävät monen erityislapsen vanhemman työssäkäynnin, mutta Ulla Bracellarilla on toisenlainen tarina
 Omaishoitajien jaksaminen huolettaa, kun korona-aikana vapaapäivät jäävät pitämättä: "Voi tulla kierre, että sulkeudutaan entistä enemmän kotiin"

Jatkuva huoli ja palkattomat päivät rasittavat töissä käyvää omaishoitajaa – silti työ on henkireikä, sanoo kehitysvammaisen äiti Paula Portin


Summary: Kerromme päivän puheenaiheet ja uutiset lyhyesti.

Omikronmuunnosta todettu ympäri Eurooppaa
 Koronaviruksen uutta omikronmuunnosta on todettu ympäri Eurooppaa  lauantain aikana . Esimerkiksi Britanniassa, Saksassa, Italiassa ja Tšekissä vahvistettiin lauantaina maiden ensimmäiset omikronmuunnoksen tartunnat. Lisäksi Tanskan terveysviranomaiset kertoivat lauantai-iltana, että maassa on todennäköisesti löydetty kaksi tapausta omikronmuunnosta.
 Etätyöläisten urakehitys tökkii, kilot kertyvät ja erakoituminen uhkaa
 Pitkään jatkuva etätyö voi etäännyttää työyhteisöstä. Silja Viitala / Yle
 Koronapandemia ajoi suomalaisia etätöihin koteihinsa jo viime vuoden keväällä. Alkuinnostus oli suurta. Ei enää jokapäiväistä sahaamista töihin ja takaisin, lasten hoitokuviot helpottuivat, ja omia asioita saattoi hoitaa töiden lomassa. Työnantajakin hyötyi: kalliita toimistotiloja saattoi karsia, ja matkakulut pienenivät. Myös sairauspoissaolot vähenivät, kun moni hoiti työnsä kotoaan pikkuflunssassakin. Nyttemmin on havahduttu  jatkuvan etäilyn huonoihin puoliin .
 Jatkuva huoli ja palkattomat päivät rasittavat työssäkäyvää omaishoitajaa
 Paula Portin ja Aleksi Portin sekä Pumpuli-kissa. Birgitta Vuorela / Yle
 Omaishoitajaliiton kyselyn mukaan enemmistö työnantajista on sitä mieltä, että omaishoidon poissaolojen korvaamiseen tarvittaisiin samanlainen Kela-korvausjärjestelmä kuin sairauspoissaoloihin. Lapualainen  Paula Portin  hoitaa 25-vuotiasta kehitysvammaista poikaansa ja käy töissä. Vaikka työssäkäyminen ja kotielämän yhdistäminen vaatii joustoa, myös työnantajalta,  Portinille se on äärimmäisen tärkeää .
 Meri Valkaman romaania halutaan lukea tosipohjaisena omaelämäkertana, vaikka se ei sitä ole
 Meri Valkama Maunulatalolla. Mikko Kilpinen / Yle
 Meri Valkama  asui lapsena Itä-Saksassa perheineen, ja vuodet DDR:ssä olivat hänen elämänsä onnellisimpia. Berliinin muurin murtumisen jälkeen puhe Itä-Saksasta muuttui, eikä Valkama tunnista enää tuolloista kotimaataan keskustelusta. Hänen muistamista ja DDR:ää käsittelevä esikoisromaaninsa on ollut valtava menestys, mutta sen kirjoittaminen  vaati isoja elämänmuutoksia .
 Kylmä pakkassää jatkuu koko maassa
 Yle
 Sunnuntaina sää jatkuu yleisesti poutaisena. Lapissa tulee paikoin lumikuuroja. Selkeintä sää on maan etelä- ja keskiosassa. Yö on kylmä koko maassa ja päivälläkin pakkassää jatkuu eteläistä Suomea myöten.
 Lue lisää säästä  Ylen sääsivuilta .

Herätys: Uutta koronamuunnosta eri puolilla Europpaa, etätöiden nurjat puolet paljastuvat, palkittu esikoiskirjailija kertoo DDR-vuosistaan


Summary: Saana Uusitalolla on diagnosoitu selektiivinen mutismi, eli valikoiva puhumattomuus. Saana toivoo löytävänsä edes yhden ystävän, joka ymmärtää häntä.

Lentoon pyrähtävän neitokakadun siivistä lähtevä terävä sivallus on ainut ääni hiljaisessa talossa.
 Kun lintu lentää kohti, tyttö ei hätkähdä. Lintu laskeutuu tytön olkapäälle. Kaksikko nojautuu vienosti toisiaan vasten, lintu taivuttaa päätänsä niin, että linnun ja tytön posket koskettavat toisiaan.
 Saana Uusitalo , 15, ja hänen äitinsä  Jenni Uusitalo  istuvat Kangosjärven rannalle rakennetun hirsimökin pienen puisen pöydän ääressä. Saana kokoaa tuhannen palan palapeliä sillä aikaa, kun Jenni puhuu.
 Kesäloma on juuri alkanut ja Uusitalojen perhe on viettämässä kesälomaa Muoniossa Saanan isoäidin,  ämmin , luona. Perheen toinen tytär  Ronja  on kotona Iissä talovahtina.
 Saanan yöpöydällä on kuulokkeet ja keskeltä auki taivutettu englanninkielinen fantasiakirja. Saanalla on hyvä huumorintaju ja erinomainen englanninkielentaito. Hän piirtää mielellään, pelaa Playstationia ja viihtyy Lapin luonnossa. Oppiminen on Saanalla ollut aina ikätasoaan parempaa.
 Hän on kuin kuka tahansa 15-vuotias – paitsi ettei hän puhu kodin ulkopuolella mitään.
 – Saana on itse sanonut, että se tuntuu siltä kuin suun edessä olisi teippi, Jenni sanoo.
 Saanalla on monenlaisia sosiaalisia haasteita. Hän ei esimerkiksi pysty syömään vieraiden ihmisten läsnäollessa. Olli Luoma-aho
 Saanalla ei ole kielellisiä haasteita, eikä puheentuotolle ole fyysisiä esteitä.
 Mieli katkaisee puheen.
 – Kuvasinko oikein? Olenko oikeilla jäljillä, Jenni varmistaa äskeisen lausumansa jälkeen ja kääntyy Saanan puoleen.
 Saana ei nosta katsettaan. Hän nyökkää kulmat koholla palapelin suuntaan ja hymyilee kevyesti.
 Kyllä, oikeilla jäljillä ollaan.
 Saanalla on diagnosoitu selektiivinen mutismi, eli valikoiva puhumattomuus. Mutisti puhuu usein kotona tavallisesti, mutta vaikenee osittain tai kokonaan muualla. Saana puhuu perheelleen ja muutamille sukulaisilleen kuin kuka tahansa nuori. Muiden ihmisten edessä hän kuitenkin vaikenee. Vieraiden läsnäollessa Saana ei puhu edes vanhemmilleen.
 Puhelimessa Saana puhuu vain äidilleen. Hän vastaa kysymyksiin hiljaa,  joo  tai  ei . Muiden kanssa puhelimessa puhuminen ei onnistu.
 Mutismi diagnosoidaan tavallisesti 2–5 vuoden ikäisenä, ja se on tytöillä kaksi kertaa todennäköisempää kuin pojilla.
 Oireyhtymä ei ole Suomessa vielä erityisen tunnettu, eikä sen hoito ole vakiintunutta. Valikoiva puhumattomuus nähdään sosiaalisen vuorovaikutuksen häiriönä ja osana lasten ahdistuneisuushäiriöitä.
 “Saana on joskus sanonut, että saattaa tietää, mistä mutismi voisi johtua, muttei vielä osaa sanoa sitä ääneen. Ehkä se jää mysteeriksi”, Jenni sanoo.  Olli Luoma-aho
 “Oletteko te varmasti Saanan vanhemmat?”
 Kun kolmivuotias Saana siirtyi perhepäivähoidosta päiväkotiin, hänen vanhempansa olettivat, että vilkkaan ja äänekkään kolmivuotiaan kommelluksista saisi kuulla. Ehkä Saana olisi taas ollut turhan vauhdikas, ehkä hän ei olisi antanut toisten leikkiä rauhassa.
 Lapsesta kantautui kuitenkin kotiin toisenlaisia kuulumisia.
 Päiväkodin alettua vanhemmat saivat täytettäväkseen kartoituskyselyn – miten arjen toiminnot sujuvat, minkälainen lapsi on luonteeltaan ja niin edelleen. Päiväkodissa sama kysely täytettiin työntekijöiden havaintojen perusteella.
 – Silloin kävi ilmi, että puhumme ihan eri lapsesta. Meillä eloisa ja äänekäs lapsi olikin päiväkodissa vetäytynyt ja istui hiljaa paikallaan, ei osallistunut mihinkään, Jenni sanoo.
 Päiväkodissa lapsi ei puhunut.
 Ero oli niin suuri, että päiväkodista varmistettiin, olivathan Jenni ja  Joni  tosiaan juuri Saanan vanhemmat.
 "Onpa se ujo", aikuiset kommentoivat usein, kun Saana oli pieni. Myöhemmällä iällä Saanan puhumattomuus saatettiin tulkita myös töykeydeksi tai uppiniskaisuudeksi. Meri Lantela / Yle
 Vanhemmat pitivät palaverin erityislastentarhanopettajan kanssa. Jenniltä ja Jonilta kysyttiin, haluaisivatko he, että Saanan tilannetta lähdetään selvittämään.
 – Sanoin, että ehdottomasti. Olen itse vasta aikuisiällä tutkituttanut ADD:n, ja tiedän millaista on elää aikuisuuteen asti tietäen, että jokin minussa on erikoista. Halusin, että Saanalla on alusta asti kaikki tuki mitä hänelle voidaan tarjota.
 Jenni puristaa huuliaan yhteen ja katsoo hetkeksi toisaalle. Saana, joka istuu selin äitiinsä, havahtuu palapelinsä äärestä ja nojautuu Jenniä kohti hymyillen, kulmat kevyesti koholla.  Ei tässä ole hätää.
 Kun Saanan tilannetta alettiin tutkia, myös vanhemmat syynättiin huolella. Mutismi voi joissain tapauksissa johtua lapsuuden traumaattisesta kokemuksesta.
 Seuranta kesti vuoden päivät. Molempia vanhempia tarkasteltiin lapsen kanssa – tapaamiset videoitiin ja analysoitiin. Perheen kotiolot ja vanhempien parisuhde käytiin lävitse huolella.
 Mitään poikkeavaa ei kuitenkaan löytynyt.
 “Päiväkodissa Saana saattoi tulla kotiin ja kertoa, että meillä oli tänään tosi hauskaa, meillä oli jumppaa. Vaikka Saana oli vain istunut hiljaa ja katsonut, kun muut jumppasivat”, Jenni muistelee. Meri Lantela / Yle
 Saana sai selektiivisen mutismin diagnoosin eskari-ikäisenä. Terapia alkoi heti diagnoosin jälkeen. Alkuun terapiakäyntejä oli kaksi viikossa, enimmillään neljä joka viikko.
 Terapiassa Saana ei puhunut mitään, mutta kommunikoi selkeästi ja systemaattisesti sanatta.
 Terapeutilla oli undulaatteja, joita alakouluikäinen Saana katseli mielellään. Kotona hän kertoi, että haluaisi myös itselleen lintuja.
 Lääkärireissuilla Jenni seurasi aulassa iloista ja eloisaa lastaan, jonka päälle laskeutui toimenpidehuoneessa verho. Ilmeet ja eleet hävisivät, lapsi istui hiljaa, selkä suorassa.
 Kun päiväkodissa toiset lapset leikkivät kotia, Saanan rooli oli olla perheen lemmikki. Muut lapset halusivat syliin, mutta Saana pysyi etäämmällä – Saana-kissa ei hakeutunut syliin, mutta sitä sai kuitenkin silittää.
 Kun Saana lähti sukulaislasten kanssa virpomaan, muut pukeutuivat trulleiksi, Saana jälleen kissaksi. Eläimet eivät sano mitään.
 Perheen koirat ovat Saanalle tärkeitä. Koirista vanhempi osaa kaikki peruskäskyt pelkillä käsimerkeillä, ilman puhetta. Olli Luoma-aho
 Jenni tunsi itsensä keinottomaksi. Hän toivoi, että pahan olon voisi siirtää pois lapsen harteilta, ottaa itselleen kannettavaksi.
 – Vanhempina meidän tehtävä on huolehtia siitä, että Saana tulee kuulluksi ja nähdyksi.
 Niinpä vanhemmat opettelivat uuden kielen. Silmien räpäytys, kyllä. Silmien siristys, ei. Hymy, nyökkäys, katsekontakti, jokainen Saanan ele oli viesti. Mitä ahdistavampi tilanne, sitä pienemmäksi eleet muuttuivat. Nopea silmien siristys oli kuin elohiiri silmässä – mutta se oli selkeä vastaus,  ei .
 Kommunikointi ei ole helppoa, kun käytössä ei ole sanoja. Saana tarvitsi vanhempiensa apua lähes kaikissa sosiaalisissa tilanteissa. Toisille koulussa tai hammaslääkärissä käyminen on arkipäiväinen asia, Uusitalon perheelle ne ovat suuria onnistumisia.
 Tekstiviestiin vastaaminenkaan ei ole Saanalle itsestäänselvyys. Jenni muistaa tarkasti ne kaksi kertaa, kun Saana on vastannut viestiin sydän-emojilla.
 Suuria onnistumisia.
 Uusien ystävyyssuhteiden luominen on vaikeaa, kun vieraita ei voi lähestyä puhumalla. Myös luottamuksen syntyminen vie aikaa.  Olli Luoma-aho
 Vuonna 2019 Saanalla diagnosoitiin myös Asperger, joka oireilee Saanalla erityisesti aistiherkkyyksinä. Linkoava pesukone käy kipeästi korviin, lämmin vesi polttaa ja luokkakaverit Saana tunnistaa tuoksun perusteella. Saanan on vaikea suodattaa häiriötekijöitä pois. Kaikki valuu läpi sellaisenaan.
 Eläinten kanssa Saanan on helppo olla. Perheen koirien silmissä Saana on ihan tavallinen tyyppi. Niiden silmissä hän tulee aina huomatuksi.
 Reilu vuosi sitten perhe hankki undulaatteja, samanlaisia, kuin Saanan terapeutin linnut.
 Estel oli Saanan ensimmäinen oma lintu. Se kuitenkin sairastui ja menehtyi. Menetys oli suuri, lintu oli hankittu Saanalle ystäväksi. Estelin kuva roikkuu Saanan kaulassa medaljongin sisällä.
 Linnun poismeno opetti kuitenkin käsittelemään tunteita ja näyttämään surua.
 Estelin jälkeen perheeseen otettiin kaksi neitokakadua. Kun linnut tulivat taloon, Jenni arveli, että niille olisi annettava aikaa sopeutua muutokseen. Yhteys löytyi kuitenkin heti. Linnut siirtyivät uuteen kotiin saapumisen jälkeen Saanan olkapäille, yksi kummallekin puolelle.
 Saana opetteli luottamaan uudelleen: ehkä tällä kertaa käy hyvin.
 Huomion kohteena oleminen on Saanalle hankalaa. Tekeminen ei onnistu, jos joku katselee. Koulussa Saana istuu aina huoneen perällä.  Olli Luoma-aho
 Yläasteella alan puhumaan
 – Jos puhut edes yhden sanan ennen kesälomaa, mennään hakemaan koko luokalle jäätelöt, lupasi Saanan opettaja luokan edessä.
 Luokkakaverit tsemppasivat,  sano jotain, yksi sana vaan .
 Saanan kasvoilla oli lasittunut katse.
 Opettaja pyysi myöhemmin virhearviotaan anteeksi. Koulumaailma ei ole ollut Saanalle helppo. Ympäröivä yhteiskunta pyörii sanallisen kommunikaation varassa.
 Saanan tilanne on kuitenkin yleensä huomioitu hyvin. Hankaliin tilanteisiin on löytynyt vaihtoehtoisia ratkaisuja. Saana on saanut luvan suorittaa liikunta- ja kotitaloustunteja kotona. Meluisilla tunneilla Saana on saanut käyttää kuulokkeita, ja istumapaikka on löytynyt takarivistä.
 Yläasteelle siirtyessä Saana ajatteli ryhtyä puhumaan. Ajatukset veivät kuitenkin umpikujaan. Mitä sitten jos puhun, miten ihmiset suhtautuvat? Mitä siitä seuraa?
 Saana toivoi, ettei kukaan olisi tiennyt etukäteen, edes opettajat.
 Laki kuitenkin velvoittaa oppilaan tietojen siirtämisen yläasteen opettajille.
 Joten Saana pysyi vaiti.
 Piirtäminen on Saanalle rakas harrastus. Hän piirtää enimmäkseen piirtopöydällä suoraan tietokoneelle.  Saana Uusitalo
 Vaikka Saanan on hankala lähestyä muita ihmisiä, hän haluaisi silti tulla pyydetyksi mukaan. Olla kuin kuka tahansa muu, lähestymisen arvoinen.
 – Hyvältä se tuntuu kenestä tahansa tulla huomatuksi. Vaikka Saana ei halua olla huomion keskipisteenä, se ei tarkoita, ettei hän haluaisi tulla nähdyksi. Olla olemassa muille ihmisille, omana itsenään, Jenni sanoo.
 Kun Saana siirtyi tavalliselta luokalta pienryhmään, yksinäisyys lisääntyi. Vanhat luokkatoverit tapasivat toisiaan päivittäin, ja Saana oli jäänyt sen ulkopuolelle. Paras ystävä löysi uuden parhaan ystävän.
 Netissä Saanalla on muutama ystävä, jotka asuvat ulkomailla. Läheisin heistä asuu Irlannissa. Etäystävyys ei kuitenkaan korvaa ystävää, jonka kanssa arkea ja nuoruutta voisi jakaa kasvotusten.
 Jenni hiljenee hetkeksi. Vanhemmatkaan eivät voi tehdä enempää kuin kaikkensa. Toisinaan sama vanha keinottomuus vaivaa Jenniä edelleen. Sitä on vain pakko sietää. Kun Saana on surullinen ja haluaa vetäytyä omiin oloihinsa, Jennin päässä pyörii sama mantra.
 Rakastan sinua, olet minulle tärkeä, haluan auttaa.
 Mutta vanhempi ei voi korvata ystävää.
 "Toivon että jonain päivänä löydän paikan johon kuulun. Toivon, että jonain päivänä voisin ylittää vaikeuteni ja elämäni olisi helpompaa", Saana kirjoittaa englanniksi. Olli Luoma-aho
 – Vaikka me yritämme vanhempina tukea, se ei ole sama asia kuin jakaa asioitaan ikätoverinsa kanssa, joka on samassa elämänvaiheessa. Saanalla on yksinäisyyttä varmasti paljonkin.
 Saana toivoisi, että häneen suhtauduttaisiin kuin kehen tahansa muuhunkin. Ettei häntä ohitettaisi automaattisesti,  sillä ei se mitään sano kuitenkaan.
 Kun sosiaalisten tilanteiden kanssa on haasteita, on vaikea lähteä uuteen mukaan. Saanan lapsuuden partioharrastus päättyi heti alkuunsa, kun ryhmän piti lähteä kirkkoon lausumaan partiolupaus.
 Saana olisi halunnut opetella erätaitoja, mutta partiovalan lausumisesta ei voitu luistaa.
 Se kuuluu partiolaisten perinteeseen.
 Saanan harrastus loppui siihen. Partiossakin olisi pitänyt pystyä ilmaisemaan itseään näkyvästi ja kuuluvasti.
 – Sosiaalisuutta vaaditaan joka paikassa. Toivoisin siihen armollisuutta. Saanalla on valtavasti tietotaitoa, osaamista ja lahjakkuutta, jota hän ei pysty tuomaan esille samoin kuin muut. Saanan kapasiteetti jää piiloon, Jenni sanoo.
 Jenni kääntyy katsomaan tytärtään.
 – Sinusta ei tarvitse tulla maailman rikkainta ja kuuluisinta, kunhan olet onnellinen ja löydät oman paikkasi. Ja ne oikeat ihmiset löytyvät siihen ympärille, vaikka se tässä vaiheessa tuntuu ikuisuudelta odottaa.
 Saana asettaa palapelin palasen hitaasti oikealle paikalleen, katse on tutkimaton.
 Uupunut perhe
 Tänä syksynä kahdeksan vuotta – yli puolet Saanan tämänhetkisestä elämästä – kestänyt terapia päättyi. Viime aikoina terapia oli tuntunut vievän enemmän kuin se oli antanut. Saana teki lopetuspäätöksen itse.
 Jonkun täytyy loppua, jotta uutta voi tulla tilalle.
 Syksyn alussa kaikki näytti hetken paremmalta. Kouluun perustettiin kuntouttava erityispieniryhmä. Saanan lukuvuosi lähti uudessa kodinomaisessa ympäristössä hyvin liikkeelle.
 Saana löysi erityisopettajan kanssa yhteyden, ja he kykenivät kommunikoimaan toisilleen viesteillä. Pitkästä aikaa arki tuntui sujuvan. Saanan isällä Jonilla oli tunne, että ehkä kaikki saadaan nyt toimimaan.
 Opettajan työsuhde kuitenkin päättyi yllättäen, ja perhe palasi lähtöruutuun. Opettajan lähdön jälkeen Saana on pystynyt käymään koulussa vain muutaman kerran.
 Tällä hetkellä hän käy kokonaan koulua kotoa käsin.
 Huoli tyttärestä on ajanut myös vanhempien jaksamisen äärirajoille: "Ei mene tuntiakaan, etten ajattelisi tytön haasteita. Sitä vain yrittää selvitä päivästä toiseen. Huomista ei uskalla edes ajatella", Joni Uusitalo sanoo.  Meri Lantela / Yle
 Perhe on uupunut. Vuorokaudessa ei ole riittävästi tunteja.
 Jenni teki aikaisemmin kolmivuorotyötä, mutta lopetti syksyllä yövuorojen teon. Jennin jaksaminen ja terveys olivat romahtaa.
 – Kun olet keskittänyt kaiken energian muista huolehtimiseen ja olet ihan uuvuksissa, silloin iskee pelko siitä, miten muut jaksavat jos minä en jaksakaan, hän sanoo.
 Jonin jaksamisen rajat olivat ylittyneet jo aikaisemmin. Hän sai syksyllä masennusdiagnosin. Tietoihin kirjattiin myös työuupumus.
 Vanhempien arki on täynnä palavereita ja yhteydenpitoa. Kouluun, lääkäriin, sosiaalitoimeen. Joni yrittää keskittyä töissä, olla ajattelematta tyttöä.
 Samalla pitäisi hoitaa kotia, tehdä ruokaa. Talokin pitäisi maalata. Ehkä ensi vuonna. Joni on siirtänyt omat unelmansa syrjään jo aikaa sitten.
 Silti, tärkein on vielä sanomatta.
 – Syy ei ole rakkaan lapseni. Tekisin kaiken tämän uudestaan.
 Tällä hetkellä Saana ei kykene menemään kouluun. Hänestä tuntuu, ettei ketään kiinnosta tutustua häneen. Olli Luoma-aho
 Lintujen kielellä
 Saana istuu Iissä kotisohvallaan yksi neitokakadu harteillaan, toinen käsivarrellaan.
 Peruskoulun viimeinen luokka on alkanut, mutta jatko-opintojen suunnitteleminen ei tunnu Saanasta ajankohtaiselta. Ainoa tavoite on käydä peruskoulu loppuun omaan tahtiin.
 Mitä Saana tarvitsee nyt, on aikaa.
 Vanhempi lintu tepastelee Saanan käsivartta pitkin syliin. Askeleet ovat äänettömät.
 Lintujen kanssa Saana on levollinen. Heillä on yhteinen kieli. Linnut eivät odota, että Saana sanoisi jotain.
 Perhe kutsuu nuorempaa lintua pikkuveljeksi, isompaa isoveljeksi. Kolmikon välillä on paljon käynnissä, ulkopuolisen on vaikea ymmärtää.
 Neitokakadut voivat oppia muutamia sanoja matkimalla ihmistä. Saanan linnut eivät kuitenkaan puhu.
 Lintu viheltää kuuluvasti.
 Ilman sanojakin voi.
 Katso Perjantai-dokkari: Tyttö, joka lopetti puhumisen nyt Areenassa.
 Kaikki Perjantai-dokkarit löydät täältä.
 Lue lisää:
 Sinä keväänä Markus, 4, lakkasi puhumasta – nyt hän on 11-vuotias poika, joka ei ole sanonut koulussa koskaan mitään
 Santeri oli 10 vuotta puhumatta koulussa – sitten hänestä tuli opiskelijakunnan puheenjohtaja

Saana Uusitalo, 15, lopetti puhumisen jo päiväkodissa – hän etsii tietä ulos yksinäisyydestä, jotta muutkin kuin linnut ymmärtäisivät häntä


Summary: Vanhusten ja lasten yksinäisyyttä on tutkittu pitkään, mutta työyhteisössä ilmiötä on edelleen vaikea tunnistaa. Joka neljäs työikäinen on kertonut yksinäisyytensä lisääntyneen korona-aikana.

Kauppatieteiden maisteri  Outi Köhler  lähti  tutkimaan väitöskirjaansa  varten, miten tiimit toimivat työpaikoilla. Miksi yhteistyö yrityksessä onnistuu joskus paremmin, joskus huonommin?
 Köhlerille tuli täysin yllätyksenä, miten vahvasti yksinäisyyden kokemukset nousivat esiin.
 – Yksinäisyys ei ole vielä tunnettu ilmiö työyhteisöissä. Sitä on vaikea sanoittaa ja vaikea havaita, Köhler sanoo.
 Köhlerin väitöskirja markkinoinnin alalta tarkastettiin Turun yliopistossa viikko sitten.
 Outi Köhlerin mielestä työpaikoilla koetaan usein, että yksinäisyyteen ei kyetä puuttumaan.  Kimmo Gustafsson / Yle
 Työtoverin käyttäytymistä voidaan tulkita väärinkin. Köhlerin aineistossa oli tapauksia, joissa voi vaikuttaa siltä, että henkilö on passiivinen, koska häntä ei kiinnosta. Oikeasti taustalla voikin olla yksinäistyminen.
 Yksinäisyys voi aiheuttaa työntekijälle myös häpeää. Yleensähän työpaikalla suositaan myönteistä ja energistä toimintatapaa.
 Pitääkö sietää asioita ja jaksaa yksin?
 Suomen johtava yksinäisyystutkija  Niina Junttila  näkee työyhteisössä koetussa yksinäisyydessä samaa vaikenemista.
 – Ajatellaan, että yksinäisyys olisi mukamas merkki epäonnistumisesta. Siitä, että ihminen on huono työntekijä, ei sopeudu tilanteeseen, Turun yliopiston professori toteaa.
 Kulttuurinen kuvamme on Junttilan mielestä sellainen, että pitää sietää asioita ja pitää jaksaa yksin. Asioista ei puhuta muille. Tämän ulkokuoren ylläpitäminen sairastuttaa meitä.
 Tutkija siirtyy puhumaan yksinäisyyden kivuliaimmasta muodosta ostrakismista eli ulossulkemisesta. Suomessa ei asiaa ole vielä tutkittu, mutta  amerikkalaisen tutkimuksen  mukaan ulossulkemisen vaikutus hyvinvointiin ja työn tulokseen on huomattavasti voimakkaampi kuin perinteisen kiusaamisen tai häirinnän.
 – Yksinäisyys ei ole pelkästään yksilön kärsimystä. Se heikentää myös työyhteisön tulosta, sanoo professori Niina Junttila.  Arash Matin / Yle
 Ostrakismi voi olla tahallista tai tahatonta. Tahatonta se on esimerkiksi silloin, kun työyhteisössä on niin iso porukka, ettei kaikkia ehditä huomata. Tai jos ottaa lounaalla puhelimen käteen eikä katsokaan häntä, jonka juttua on kuuntelemassa.
 – Jos toistuvasti kokee, ettei tule nähdyksi ja kuulluksi, kokemus satuttaa voimakkaasti. Tuntemus näkyy aivoissamme samalla tavalla kuin fyysinen kipu, Junttila sanoo.
 Ulossulkeminen onkin ollut kautta aikojen tehokas rangaistuskeino.
 – Ihmisiä on suljettu eristysselliin tai Seilin saarelle. On lähetetty Siperiaan. Tuhmat lapset on laitettu nurkkaan tai komennettu koulun käytävälle yksin, luettelee Junttila.
 Kenen vastuulla?
 Yksittäisen työntekijän kokemus heikentää koko työyhteisön tehokkuutta. Yksinäinen ei välttämättä saa kaikkea taitoaan ja osaamistaan yhteisön käyttöön.
 Esihenkilöillä on tietenkin suuri vastuu, ettei työntekijä jää yksinäisyytensä vangiksi. Mutta kyllä Niina Junttila heittää vastuuta myös kaikille työyhteisön jäsenille.
 – Kaikkien pitää muistaa nähdä, kuulla ja kohdata muut. Jos kukaan ei koskaan pyydä tiettyä työkaveria lounaalle, ole sinä se rohkea, joka uskallat pyytää.
 Myös Outi Köhler painottaa kaikkien vastuuta.
 – Voi olla, että johto ei näekään yksinäisyyttä yhtä selvästi kuin kollega, joka on samassa tiimissä tai samassa työryhmässä.
 Nuorilla työntekijöillä korona ottaa koville
 Vanhusten yksinäisyydestä on Suomessa puhuttu jo pitkään, mutta yksinäisyys työyhteisössä on jäänyt vähälle huomiolle.
 Työterveyslaitoksen  seurantatutkimus Miten Suomi voi?  selvitti, että korona-aika on koetellut varsinkin nuorten aikuisten työhyvinvointia. Erityisesti korkeakoulutetut nuoret työntekijät kärsivät yksinäisyydestä, vaikka juuri heille voisi helposti kuvitella kaikki verkostot ja mahdollisuudet.
 – He ovat juuri niitä, joiden ei todellakaan ajattelisi olevan yksinäisiä, Niina Junttila toteaa.
 Mikä ratkaisuksi?
 Vaikka yksinäisyyden tunnistaminen työpaikalla on meille vielä vaikeaa, ei Outi Köhler koe tilannetta toivottomaksi.
 – Kunhan ilmiötä tutkitaan, saadaan käsitteitä, joilla yksinäisyyttä voidaan mitata. Ihan vastaavasti työolobarometrissä alettiin vuosia sitten mitata kiusaamista työyhteisöissä. Kun sitä seurattiin johdonmukaisesti, asiasta virisi keskustelua. Ja nykyään barometrin tulokset osoittavat, että kiusaaminen työpaikoilla on vähentynyt.
 Voit keskustella aiheesta  Yle Tunnuksella . Keskustelu on avoinna 29.11. kello 23 asti.
 Lue lisää:
 Yksinäisyys voi sairastuttaa tai jopa tappaa – 8 asiaa, miksi se on elimistölle niin vaarallista?
 Etätyön yksinäisyys nakertaa jaksamista ja haastaa johtamisen – "Ennen näki naamasta, jos jollain alkoi työ painaa", sanoo henkilöstöpäällikkö
 Työterveyslaitos: Tylsistyminen etätyössä on kasvanut – korona-aika koetellut etenkin nuoria aikuisia

Yksinäisyydestä uskalletaan puhua työpaikoilla liian vähän – tutkija: "Ulkopuolelle jäänyttä sattuu, se näkyy aivoissa samoin kuin fyysinen kipu"


Summary: Päijät-Hämeen keskussairaalan koronaosastolla Lahdessa hoitajat taistelevat turhautumista, yksinäisyyttä ja kuolemaa vastaan kolmessa vuorossa.

– Hätäsektiolla syntynyt vauva erotettiin äidistään lasten teholle, äiti meni pandemia-teholle ja isä sairasti kotona.
 Tämä hetki on jäänyt sairaanhoitaja  Eerika Puolitaipaleen  mieleen. Hän työskentelee Lahdessa Päijät-Hämeen keskussairaalan keuhko-osastostolla.
 Puolitaipaleen yksiköstä on pandemian aikana tullut koronaosasto. Täällä on hoidettu jopa kokonaisia perheitä. Potilaiden ikäjakauma vaihtelee vauvasta vaariin.
 Muistisairaat vanhukset eivät aina tiedä missä ovat. Jotkut heistä kirjoittavat hoitajille hätääntyneitä kirjeitä, joissa pyydetään apua. Huumeriippuvaisia on taas jouduttu pitämään osastolla eristyksessä vastoin omaa tahtoaan, tartuntatautilain nojalla.
 Puolitaipaleen osasto on jaettu likaiseen ja puhtaaseen puoleen. Potilas pääsee puhtaalle puolelle, kun hän ei ole enää tartuttava eli noin 20 päivän kuluttua sairastumisesta.
 Petipaikkoja on likaisella puolella yhteensä parikymmentä: eristyshuoneita kymmenen ja ilmaeristyshuoneita kolme. Osasto alkaa olla täynnä. Potilaita on nyt 19.
 Likaiselle puolelle ei oteta vierailijoita, poikkeuksena vain saattohoitopotilaat.
 Puolitaival ja muut hoitajat kulkevat puhtaalta puolelta likaiselle aina samalla kaavalla: ensin käsidesi, sitten ffp3-maski, suojamyssy, takaa solmittava muovitakki ja taas käsidesi. Käteen kumihanskat, ehkä useammat. Ei sormuksia.
 Kun potilas on hoidettu, suojavaatteet riisutaan sulkutilassa ja heitetään roskiin. Maski vaihdetaan kirurgiseen vasta puhtaalla puolella. Silti altistumisia tulee.
 Työvuoron aikana Puolitaival voi joutua vaihtamaan varusteet jopa kymmenen kertaa, askeleita kertyy enimmillään 10 000.
 Iso osa Päijät-Hämeen covid-19-potilaista on rokottamattomia. Heidän riskinsä joutua sairaalaan on 19-kertainen rokotettuihin verrattuna. Tyypillinen hoidettava on työikäinen, ylipainoinen mies.
 Tartunta tulee useimmille yllätyksenä, niin myös 57-vuotiaalle  Jouni Marttiselle . Hän luuli, että pitkittynyt kuume oli tavallinen syysflunssa. Edes makuaisti ei mennyt.
 Perusterve, liikuntaa ikänsä harrastanut Marttinen vitkutteli rokotuksen kanssa. Hän tuli sairaalaan marraskuisena sunnuntaina ambulanssikyydillä. Tulehdusarvot olivat korkeat ja happiarvot matalat. Mies kiidätettiin teho-osastolle. Marttinen kutsuu sitä hoitajien suoja-asujen mukaan ”astronauttihoidoksi”.
 Hengityskoneeseen tai happitelttaan Marttista ei laitettu, mutta lisähappea annettiin ja annetaan yhä.
 Pelottavinta koronataudissa on ollut tukehtumisen tunne.
 – Yritin rauhoittaa mieltäni hyräilemällä lapsuuden lauluja, joita äiti lauloi iltaisin nukkumaan mennessä. Sillä lailla sain unen päästä kiinni. Tuli sanoinkuvaamaton kiitollisuus siitä, että saan olla näin hyvässä hoidossa.
 Eerika Puolitaival ei aina töihin tullessaan tiedä, mihin aikaan hän pääsee illalla kotiin lasten luo, vaikka ylitöiden tekeminen on vapaaehtoista. Koronaosaston listoilta puuttuu yleensä yhdestä kahteen hoitajaa per vuoro, päivittäin on kolmen hoitajan vajaus.
 Puolitaival yrittää pitää kiinni vapaapäivistään, mutta tekee usein tuplavuoroja: aamuvuoron päälle iltavuoron tai iltavuoron jälkeen yövuoron.
 Hoitajat saavat ylityöstä hälytysrahaa, mutta esimiesten mielestä se on kaksiteräinen miekka. Moni saattaa ajautua tekemään liikaa töitä, koska hoitoalan peruspalkka on pieni.
 Puolitaival kertoo, että potilas ei aina tajua happiarvojen laskua, olo voi tuntua hyvältä ja siksi hän saattaa irrottaa happiviikset. Silloin sairaanhoitajan on osattava olla askel edellä, koska etenkin rokottamattoman kunto voi romahtaa nopeasti.
 Myös tunteet ovat pinnassa. Potilas voi ärsyyntyä herkästi, kun hoitaja pyörii koko ajan ympärillä.
 Näin kävi myös Marttiselle.
 – En pystynyt nukkumaan. Oli sumuista ja sekavaa. Tiuskin hoitajille. Se harmittaa, vaikka he pitivät kädestä kiinni ja yrittivät auttaa, muistelee Marttinen.
 Terve ihminen hengittää noin 12 kertaa minuutissa, vakavaan koronatautiin sairastunut 30–40 kertaa. Tämä johtuu siitä, että keuhkoihin kehittyy tulehdustila. Hengityksen muuttuminen läähätykseksi on hoitajille yksi merkki siitä, että potilaan voimat ovat ehtymässä.
 Vaikeassa covid-19-taudissa hapen siirtyminen elimistöön vaikeutuu. Siksi tarvitaan lisähappea, jopa hengityskonetta.
 Marttinen vertaa hapenpuutteen nostattamaa tunnetta siihen, kun hän nuorena miehenä sukelsi jään alle vanhempiensa mökillä, koska avanto tuntui liian pieneltä.
 – En nähnyt valoa, suuntavaisto katosi, hapuilin pimeässä etsien jään reunaa. Happivajaus on samanlaista mutta kestää pidempään. Tulee tunne, että tästä ei selviä.
 Sairaalahoidossa olevien koronapotilaiden määrä on juuri nyt suurempi kuin kertaakaan pandemian aikana. Eniten heitä on Helsingin yliopistollisen sairaalan erityisvastuualueella, johon Lahdessa sijaitseva Päijät-Hämeen keskussairaalakin kuuluu.
 Veronmaksajille lysti tulee kalliiksi. Pelkästään biologinen lääke, joka annetaan potilaalle infuusiona, maksaa tuhat euroa annos. Lisäksi annetaan muun muassa napapiikki eli hepariini, joka ehkäisee veritulppia. Myös Marttinen on saanut lähes koko lääkearsenaalin.
 Yhden koronapotilaan sairaalahoito maksaa Husin mukaan keskimäärin 16 000 euroa.
 Marttinen vietti teho-osatolla viisi päivää. Sieltä hänet siirrettiin koronaosastolle eristyshuoneeseen. Muutaman päivän kuluttua hän pääsi puhtaalle puolelle.
 30 metrin matka taittui pyörätuolissa happipullon kanssa. Ripeälle toiminnan miehelle fyysisen kunnon romahtaminen ja lihasmassan katoaminen on ollut järkytys. Tipassa pulputtaa happipullo ja Marttisen ääni on painuksissa. Olemus kertoo, että puhuminen on ponnistus.
 – Pelkkä vessareissu pyörätuolilla on yhtä rankka kuin Cooperin testi nuorena. Sitä ei voi sanoin kuvailla. On kaikkensa antanut olo vaikka ei ole antanut mitään.
 Marttinen on osastolta käsin soitellut läpi ihmisiä, joita tapasi ennen sairastumistaan. Häntä on jäänyt vaivaamaan se, että on saattanut tietämättään levittää koronaa.
 Marttisen mielestä rokottamattomuuden syyt eivät kuitenkaan ole yksioikoisia. Taustalla voi olla masennusta, syrjäytymistä, yksinäisyyttä.
 – Kukaan ei tartuta toista tahallaan. En ole koskaan ollut mallioppilas, mutta se hävettää ja harmittaa, etten mennyt rokotukseen. Suosittelen etenkin nuorisoa ottamaan lääkäreiden puheet vakavasti.
 Päijät-Hämeen koronaosastolla päivä on ollut vilkas. Marttisen entiseen eristyshuoneeseen on tuotu miespotilas teholta. Naapurikopin vanhus on taistellut koko päivän hengestään, toinen puolestaan pääsee lähtemään kotiin Kela-taksilla. Hän vilkuttaa iloisesti.
 Käynti tuonelan porteilla muutti Marttisen elämänarvoja. Välillä on laitettava kädet ristiin.
 – Se, että olen nyt tässä, on suurempi asia kuin lottovoitto. Olen syvästi kiitollinen kaikille kutsumustyötä tekeville ihmisille, jotka ovat minua auttaneet.
 Raskaasta korona-ajasta huolimatta hoitajat hymyilevät maskiensa takaa. Eerika Puolitaipaleen mukaan potilaiden vilpitön kiitos kantaa. Samoin hurtti huumori.
 Joskus osaston keinot loppuvat ja potilas pitäisi siirtää teholle, mutta paikkoja ei ole.
 – Olen huoneessa yksin potilaan kanssa. Ilman tietokonetta, ilman puhelinta. Painan apukutsua. Silloin suojavaatteet tuntuvat tukalilta ja hiki nousee pintaan.
 Joskus potilas kuolee osastolla, ilman että kukaan on pitämässä häntä kädestä. Näin voi käydä jos läheiset ovat kotona karanteenissa.
 – Pahinta on, kun tietää, että vaikka tekee parhaansa, sekään ei riitä.

Jouni Marttinen on elossa päästyään tehohoitoon: "Hävettää, etten mennyt rokotukseen" – katso, mitä tapahtuu epidemian ytimessä koronaosastolla


Summary: Tyypilliset metsien eläinlajit ovat siirtymässä vuosi vuodelta enemmän kaupunkeihin. Taajamissa on tavattu esimerkiksi ilveksiä, kauriita ja jopa näätiä.

Valkoiseen turkkiin värinsä vaihtanut lumikko vilistää heinikkoista rinnettä edestakaisin lähiössä muutaman kilometrin päässä Jyväskylän keskustasta.
 Näky ei ole tavaton. Lumikot viihtyvät kaupungeissa, mutta vikkelän eläimen näkeminen on harvinaisempaa.
 – Sillä on paljon vihollisia, joten se piiloutuu hyvin. Lumikko pysyttelee usein heinikon seassa tai lumen alla. Loppusyksystä ennen kuin lumi on satanut, sen valkoisen turkin voi helpommin erottaa tummaa maata vasten, kertoo Ähtärin eläintarhan intendentti  Marko Haapakoski .
 Jyväskylässä metsäkauriit ovat yleistyneet niin paljon, että niistä varoitetaan autoilijoita liikennemerkein. Talojen pihoissa ne saattavat pistellä istuksia suihinsa. Metsäkauriit tamperalaisella pihalla.  Anni Tolonen/Yle
 Yhä useammin myös kaupunkialueella voi törmätä tyypillisiin metsien eläinlajeihin. Esimerkiksi Jyväskylässä on nähty yhä enemmän metsäkauriita, kettuja, pöllöjä, supikoiria, ilveksiä ja jopa näätiä, joita pidetään ikimetsien ja erämaiden asukkaana.
 Keski-Suomen alueen riistapäällikkö vahvistaa, että viime vuosikymmenten ajan villieläimet ovat yleistyneet kaupungeissa.
 – Monien lajien osalta on käynyt niin, että metsissä niiden kannat on pienentyneet, mutta sen sijaan taajamien tuntumassa ja kaupungeissa ne ovat kasvaneet, sanoo riistapäällikkö  Olli Kursula  Suomen riistakeskuksesta.
 Kursulan mukaan esimerkiksi oravat viihtyvät hyvin taajamissa, mutta metsissä niiden kannat ovat harventuneet. Myös rusakkoja on paikoitellen runsaammin taajamissa kuin niiden ulkopuolella.
 Suurten nisäkkäiden määrä on kasvanut voimakkaasti Suomessa. Eläimiä on enemmän kuin sataan vuoteen, mutta  alueiden ja lajien välillä on suuria eroja .
 Taajamissa ruokaa ja suojaa tarjolla
 Eläimiä houkuttelee maaseudulta kaupunkeihin ravinto ja suoja.
 – Ruokaa on saatavilla kaupungeissa tasaisesti ympäri vuoden. Esimerkiksi linturuokintapaikoilla voi olla myyriä. Taajamissa ei myöskään metsästetä, ja siellä ei ole muita vihollisia niin paljon kuin maaseudulla, sanoo Haapakoski.
 Ilves on Suomen ainoa luonnonvarainen kissaeläin. Sen kanta on runsastunut metsästyksen rajoittamisen vuoksi. Se näkee erinomaisesti pimeässä. Se saalistaa laajasti  jyrsijöistä sekä linnuista jäniksiin ja pieniin hirvieläimiin saakka. Ilves kuvattu Ranuan eläinpuistossa. Antti Mikkola / Yle
 Asutus on aina houkutellut hiiriä, myyriä ja rottia. Myyräkantojen muutokset eivät Haapakosken mukaan ilmene kaupungeissa yhtä voimakkaasti kuin metsissä. Rusakoiden määrät ovat viime vuosina kasvaneet taajamissa. Niitä seuraavat isommat pedot.
 – Rusakoiden ja metsäkauriiden perässä tulevat suuremmatkin pedot kaupunkeihin. Kettuja ja näätiäkin liikkuu yleisesti taajamissa, ja jopa ilveksiä vierailee siellä silloin tällöin, kertoo Kursula.
 Lumikko taitava saalistaja
 Villieläimen havaitseminen herättää kaupunkilaisissa yleensä iloa ja kiinnostusta. Lumikosta on myös hyötyä asutuksen läheisyydessä. Näätäeläimiin kuuluva Euroopan pienin peto on erinomainen jyrsijöiden hävittäjä.
 Etenkin syksyisin se saalistaa paljon ruokaa varastoon. Se ei ole paljoa peukaloa paksumpi, noin 11–20 cm pitkä ja painaa alle 100 g.
 – Pienestä koostaan huolimatta se on todella petomainen ja varsinainen myyrien sekä hiirien kauhu. En ihmettele, jos se päihittäisi pienen rotankin. Se on ainoa pedoista, joka pääsee hiirien ja myyrien koloihin, sanoo Kursula.
 Lumikon voi helposti sotkea kärppään. Kärppä on kuitenkin kookkaampi ja sen hännänpää on aina musta, kun taas lumikko on talvisin kokonaan valkoinen. Lumikko on Suomessa rauhoitettu, mutta elinvoimainen.
 – Lumikko on nakkimakkaran muotoinen. Se tarvitsee paljon ravintoa, koska se haihduttaa muotonsa vuoksi runsaasti lämpöä. Sillä on monia vihollisia, mutta se on hyvä sopeutumaan. Se osaa esimerkiksi nyppiä myyristä karvat ja eristää niillä pesänsä, kertoo Ähtärin eläintarhan intendentti Marko Haapakoski.
 Ilmastonmuutos on haitaksi lumikolle. Sen turkin väri vaihtuu ruskeasta valkoiseksi valojaksojen mukaan. Lumen tulon viivästyminen on sille vaaraksi, koska se erottuu vihollisille, kuten varpuspöllölle, helpommin.
 Rakennuksiin pesiytymisestä tuhoa
 Villieläimistä on harvoin muuta haittaa kaupungissa kuin että esimerkiksi rusakot ja kauriit saattavat pistellä istutuksia poskeensa.
 Satunnaisessa käytössä olevia rakennuksia, kuten kesämökkejä, kannattaa kuitenkin pitää silmällä, etteivät näätäeläimet pääse niihin pesiytymään.
 – Kun sisätiloihin kannetaan mätäneviä eläimiä, aiheutuu siitä hajuhaittoja. Vintillä tai välikatossa näätäeläimet pesiytyessään mylläävät eristeitä ja sotkevat ulosteilla paikkoja. Ne saattavat myös purra sähköjohtoja poikki, kertoo riistapäällikkö Olli Kursula.
 Kursulan mukaan joka kevät on jouduttu Keski-Suomen alueella näätäeläimien aiheuttamien tuhojen takia pistämään muutaman mökin sisäpinnat ja eristykset uusiksi.
 – Yksi keino pitää näätäeläimet poissa harvoin käytössä olevista rakennuksista on ääni. Jyrsijöille tarkoitetut ultraäänikarkottimet voivat tepsiä myös muihin eläimiin, vinkkaa Kursula.
 Villieläinten aiheuttamat tuhot lisääntyivät Ifi-vakuutusyhtiön tilastoissa  75 prosenttia viime vuonna  (Helsingin uutiset).
 Oletko sinä nähnyt villieläimiä kaupungissa tai taajamassa? Voit keskustella aiheesta 29.11. klo 23.00 saakka.

Lumikko hävittää pihassa hiiriä tehokkaasti, mutta kauris saattaa popsia istutukset – villieläimet valtaavat nyt elintilaa kaupungeista