Summary: Yle avaa kirjeenvaihtajuuden Afrikkaan ensi vuonna. Liselott Lindström on raportoinut eri puolilta Afrikkaa asemapaikkanaan Nairobi, Kenia.

Ylen palkittu toimittaja  Liselott Lindström , 32, on työskennellyt Afrikassa vuodesta 2018. Viime vuosien parasta antia on ollut erilaisten ihmisten tapaaminen sekä erilaisten paikkojen näkeminen, Lindström kertoo.
 Lindström palkittiin tänä vuonna Topeliuspriset-palkinnolla. Se on suomenruotsalaisten toimittajien Vuoden journalisti -palkinto. Kysyimme Lindströmiltä, mitä Afrikan-komennukselta jäi käteen.
 Mitä työ Afrikassa on sinulle opettanut?
 Työskentely Afrikassa on ollut Lindströmille unelmatyö. Hän on oppinut viime vuosien aikana muun muassa, että asiat järjestyvät aina jollain tavalla.
 – Onhan se ollut todella upeaa ja opettavaista, mutta myös aika rankkaa. Se on opettanut paljon paineensietokykyä ja asioiden järjestämistä. Tällä mantereella kaikki on aina vähän säätämistä sinne tänne, esimerkiksi miten asioita hoidetaan.
 – Vaikka ihmiset sanoisivat, että tätä ei voi tehdä tällä tavalla, niin melkein aina pystyy jotenkin tekemään asioita. Kaikki järjestyy jotenkin on tärkein oppini.
 Millaisia taitoja toimittajalta vaaditaan?
 Lindström on viime vuosina vieraillut noin 20 Afrikan maassa. Työskentely moninaisessa maanosassa vaatii erityisesti sosiaalisia ja kulttuurisia taitoja.
 – Pitää olla koko ajan tasalla, mitä tapahtuu ja lukea ihan hirveästi ja seurata eri lähteitä, jotta pysyy kartalla.
 – Vaatii tosi hyviä sosiaalisia taitoja ja ymmärrystä kulttuurista ja siitä, miten ja miksi ihmiset toimivat. Miten itse tulee tietyissä tilanteissa olla, että saa niitä tietoja ja haastatteluita, joita haluaa.
 Mikä on erityisesti jäänyt mieleen viime vuosilta?
 Juttukeikka Pohjois-Etiopiaan viime kesänä on yksi ikimuistoisimmista, Lindström kertoo. Se juttukeikka oli antoisuutensa lisäksi erittäin riskialtis, ja siitä seurasi muun muassa myrsky sosiaalisessa mediassa.
 – Parasta tässä työssä on, kun saa olla jossain missä tapahtuu ja saa todistaa historiaa, ja viime kesänä sain mahdollisuuden mennä  sota-alueelle Etiopiassa . Se oli merkittävää.
 – Myös keikka Etelä-Afrikassa ja niin sanottujen trofeemetsästäjien, eli  metsästysmuistoja keräävien metsästäjien kanssa . Oli kiinnostavaa päästä näkemään asioita heidän näkökulmastaan.
 Liselott Lindström on iloinen siitä, että Yle uutisoi uuden kirjeenvaihtajan myötä myös jatkossa Afrikasta.  Luke Dray
 Millaisia juttuja toivoisit näkeväsi tulevaisuudessa Afrikasta?
 Lindström on iloinen Ylen päätöksestä perustaa kirjeenvaihtajuus Afrikkaan. Mannerta käsittelevissä jutuissa hän toivoo näkevänsä lisää tavallisten ihmisten elämää.
 – Lukijat ovat kertoneet minulle, että he haluavat nähdä tavallista arkea. Sitä on vaikeaa mahduttaa uutisjuttuun. Itse pyrin uutiskuvissa näyttämään tavallista arkea.
 – Olen tosi iloinen ja ylpeä siitä, että Yle perustaa kirjeenvaihtajuuden ja osoittaa sillä tavalla, että minunkin työ on ollut tärkeää ja halutaan maailmasta näyttää mahdollisimman moninainen ja monipuolinen kuva. Se on tosi tärkeää, jos mietitään myös globaalia solidaarisuutta.
 Miksi Yle haluaa panostaa Afrikka-uutisointiin?
 Ulkomaantoimituksen päällikkö Krista Taubertin mukaan Lindströmin työ on osoittanut, että Suomessa tarvitaan ja kaivataan lisää ymmärrystä Afrikasta.
 – Afrikka on valtava ja se on tärkeä. Afrikka on alati kasvavan taloudellisen ja poliittisen kiinnostuksen kohde ja sen strateginen merkitys kasvaa koko ajan. Manner on monen megatrendin näyttämö. Liselott Lindströmin tärkeä työ on osoittanut, että Suomessa tarvitaan ja myös halutaan lisää tietoa ja ymmärrystä Afrikasta. Globaalissa maailmassa Afrikan tapahtumat kytkeytyvät usein Suomeen saakka.
 – Kriisit ja katastrofit ylittävät kyllä usein uutiskynnyksen kansainvälisten uutistoimistojenkin kautta, mutta paljon muuta kiinnostavaa jää kertomatta. Siksi oma läsnäolo on tärkeää.
 – Ajattelen, että journalismin tehtävä on huolehtia siitä, ettei kaukainen muutu toiseksi ja vieraaksi. Maailmassa tapahtuu valtavasti kiinnostavia asioita, joista meidän Suomessa on syytä olla kartalla. Ylessä teemme joka päivä töitä sen eteen, että lisäämme ymmärrystä toisistamme ja maailmasta.
 Ylen ulkomaantoimitus maailmalla Yle hakee uutta kirjeenvaihtajaa Afrikkaan. Ylellä on seitsemän kirjeenvaihtajaa ja toistakymmentä toimittajaa eri puolilla maailmaa. Lisäksi Suomesta matkustetaan maailmalle aina tarpeen mukaan.
 Lue myös nämä Liselott Lindströmin jutut:
 Toimittajalta: Malariarokote on vuoden tärkein lääketieteellinen saavutus Afrikassa – ei koronarokote  (7.10.)
 Kannabiksesta voi tulla Afrikalle valtava tulonlähde – Ugandassa kannabista on syötetty sairaille eläimille, mutta nyt sitä viedään lääkkeeksi maailmalle  (12.8.)
 Ranskalaisyhtiön öljyputki uhkaa harvinaisten apinoiden kotimetsää Ugandassa – Simon Azaria pelkää lastensa kuulevan siitä vain tarinoissa  (31.7.)
 Kasvuyritys keksi pyydystää Kenian tuhoisia heinäsirkkaparvia rehuksi – "Kyläläiset luulevat minua hulluksi, kun maksan heille tuholaisista"  (20.4.)
 Suomi lahjoittaa yli 10 miljoonaa euroa poistaakseen kaupan esteitä Itä-Afrikassa – "Se hyödyntää suoraan suomalaisia yrityksiä", arvioi diplomaatti  (3.3.)

Toimittaja Liselott Lindströmin ansiokas työ avasi silmät Afrikkaan: Nyt haussa kirjeenvaihtaja


Summary: Miss Universum -kisat käydään tänä vuonna Jerusalemissa Israelissa 12. joulukuuta. Essi Unkurin kanssa matkalle lähti 5 matkalaukkua, 45 asua, 10 käsilaukkua ja 15 kenkäparia.

Miss Suomi  Essi Unkurilla , 23, pitää kiirettä. Miss Universum -kisojen finaaliviikonloppu käynnistyy reilun viikon kuluttua, mutta edessä on vielä tuntitolkulla kuvauksia ja kiertueita. Ja laittautumista.
 Vaasalaislähtöisen missin kello herättää aamuisin jo viiden tietämillä.
 – Aamupalalle mennään kuin Linnan juhliin täydessä tällingissä. Toiset tulee iltapuvussa, toiset cocktail-mekossa, toiset jakkupuvussa. Kaikki on mietitty vimpan päälle laukusta kenkiin ja koruihin. Melkein kaksi tuntia ennen aamupalaa saa herätä, Unkuri kertoo.
 Essi Unkuri on toistaiseksi viettänyt paljon aikaa hotellissa, jossa hoidetaan iso osa finaalilähetykseen kuuluvista kuvauksista. Essi Unkurin kotialbumi
 Viimeisen päälle mietittyä on myös Unkurin itsensä esiintyminen. Kolme päivää sitten Unkurin nousi koneeseen mukanaan neljä matkalaukkua, käsimatkatavaralaukku ja pahvilaatikko.
 Asuja on yhteensä 45. Kännykässään Unkurilla on kuvat kustakin asukokonaisuudesta, koruista ja asusteista, jotta muistaa, mitkä kuuluvat yhteen.
 – Kenkiä on noin 10 tai 15, käsilaukkuja oli joku 10. Niitä löytyy. Aurinkolaseja on 13, Essi Unkuri luettelee.
 Jokainen Unkurin asu on mietitty tarkkaan Miss Suomi -organisaation kanssa. Unkuri on tallentanut puhelimeensa kuvat jokaisesta kokonaisuudesta. Essi Unkurin kotialbumi
 Miss Suomi Essi Unkuri kertoo audiohaastattelussa, millaista on elää tiiviisti noin 80 muun ennestään tuntemattoman kilpailijan kanssa. Hän valottaa myös hieman sitä, miten syntyi finaalissa nähtävä puku.
 Jopa aamupalalle missit saapuvat "täydessä tällingissä". Essi Unkurin kotialbumi

"Aamupalalle mennään niin kuin Linnan juhliin" – Miss Universum -kisoissa Suomea edustava Essi Unkuri matkusti Israeliin 45 asun kanssa


Summary: Maire Rautakoski ja Maire Takkinen kuuluivat jatkosodan aikana pikkulottiin. Yhteinen tausta toi heidät myöhemmin yhteen, ja nyt he tapaavat joka kuukausi rusinapullakahvien merkeissä.

Pienessä valokuvassa on tyttö, jolla on päällään iso ja paksu turkki. Tyttö istuu ilmavalvontatornin kaiteella.
 – Hyvä, kun et pudonnut, sanoo kuvaa tarkasteleva  Maire Takkinen .
 – Hyvä, etten pudonnut. Silloin en olisi täällä, hymyilee kuvassa oleva  Maire Rautakoski .
 Kumpikin Maire on nyt yli 90-vuotias, mutta jatkosodan aikana he olivat molemmat pikkulottia.
 Pikkulotat olivat Lotta Svärd -järjestön tyttöosasto, jonka nimike muutettiin vuonna 1943 lottatytöiksi. Silloin järjestössä oli jo 50 000 lottatyttöä, jotka auttoivat vanhempia lottia esimerkiksi muonituksessa ja varusteiden korjaamisessa.
 Lotta Svärd Säätiön mukaan elossa on yhä noin 1 500 lottaa ja noin 5 000 pikkulottaa.
 Pieniin valokuviin sisältyy suuria muistoja. Vasemmalla Maire Takkinen pikkulottana Konginkankaalla ja oikealla Maire Rautakoski ilmavalvontatehtävissä Sotunkylässä. Heikki Haapalainen / Yle
 Erikseen neulottava etusormi
 Maire Takkinen oli alle 10-vuotias, kun hän liittyi pikkulottiin. Hän muistaa, miten hän repi vanhoista lakanoista sidetarpeita ja neuloi rintamalla oleville sotilaille sukkia ja lapasia.
 – Meistä oli hauskaa, kun lapaseen piti neuloa erikseen se etusormi.
 Erikseen neulottu etusormi oli tarpeen, jotta sotilas pystyi painamaan liipaisinta lapanen kädessä.
 – Me tunsimme itsemme todella tärkeiksi, kun saimme laittaa tekemiämme sukkia ja lapasia rintamalle lähetettäviin paketteihin, Takkinen sanoo.
 Takkinen joutui lähtemään perheensä kanssa kahdesti evakkoon luovutetussa Karjalassa sijaitsevasta Salmista. Yksi sijoituspaikka oli Konginkangas, jossa hän pääsi auttamaan paikallisessa lottakahvilassa.
 – Tiskasin kahvikuppeja ja kannoin kahvia. Väliajat piti neuloa ahkerasti ja repiä siteitä.
 Mieleen ovat jääneet myös monet sankarihautajaiset, joissa pikkulotat kävivät laulamassa.
 Pikkulotat auttoivat mitä erilaisimmissa tehtävissä. Kuvassa pikkulotta hoitaa pienempiä lapsia Ensossa vuonna 1942. SA-kuva
 Vihollisen lentokoneita tähystämässä
 Maire Rautakoski oli 15-vuotias, kun hän pääsi ilmavalvontatehtäviin. Ensimmäinen komennuspaikka oli Sotunkylässä eli nykyisessä Vantaan Sotungissa sijainnut ilmavalvontatorni.
 Rautakosken oli yhdessä vanhemman lotan kanssa kiikaroitava ja kuunneltava, kuuluiko surinaa ja näkyikö vihollisen lentokoneita.
 – Toinen oli puhelimessa, toinen kiikaroi ja sanoi, mistä koneet tulevat, kuinka monta, kuinka korkealla ja minkä merkkisiä, Rautakoski selittää.
 Hän on myöhemmin, omia lastenlastenlapsiaan katsellessaan, palannut ajatuksissaan tuohon aikaan.
 – Minusta tuntuu ihmeelliseltä ajatella, että minä olin sen ikäisenä siellä.
 Rautakoski sai myöhemmin komennuksen Suomenlinnan ilmavalvontakeskukseen, jossa hän muun muassa hoiti 120 linjan puhelinkeskusta.
 SA-kuvien joukossa on kuva Maire Rautakoskesta pikkulottana hoitamassa puhelinkeskusta Suomenlinnassa. SA-kuva
 Rusinapullakahvit joka kuukausi
 Mairet tutustuivat toisiinsa parikymmentä vuotta sitten Kuopion lottaperinneyhdistyksessä. Yhdistykseen kuuluu nykyisin 55 pikkulottaa ja 12 lottaa, joista kaksi on toiminut rintamalottana.
 Entiset lotat kokoontuvat yhteen joka kuukauden ensimmäisenä tiistaina.
 – Silloin juodaan rusinapullakahvit ja syödään S-kirjaimen muotoisia pikkuleipiä, kertoo Kuopion lottaperinneyhdistyksen puheenjohtaja  Sirkka-Liisa Saastamoinen .
 Maire Rautakoski ja Maire Takkinen tapaavat joka kuukausi rusinapullakahvien merkeissä.  Heikki Haapalainen / Yle
 Maire Takkisen mukaan kokoontuminen samanhenkisten kanssa on mukavaa.
 – Jokaisella on jotain kerrottavaa, muistoja siitä, mitä oli tehnyt lottana.
 Entä millaisin miettein molemmat Mairet nyt katselevat omaa pikkulotta-aikaansa?
 Maire Takkisen mielestä sotavuodet olivat kaikille pikkulotille tärkeää aikaa.
 – Me tunsimme, että isänmaan puolesta tehtiin sen verran kuin sen ikäinen lapsi pystyi tekemään.
 Maire Rautakosken mielessä mennyt aika herättää ennen kaikkea kiitollisuutta.
 – Olen erittäin kiitollinen, että olen saanut elää sen ajan.

 Naisten vapaaehtoinen maanpuolustusjärjestö Lotta Svärd aloitti toimintansa vuoden 1921 elokuussa. Valtioneuvosto lakkautti järjestön vuoden 1944 marraskuussa sen jälkeen, kun Liittoutuneitten (Neuvostoliiton) valvontakomissio oli sitä vaatinut. Lakkautushetkellä järjestöön kuului noin 240 000 lottaa ja pikkulottaa.
 Voit keskustella aiheesta 4.12. klo 23:een saakka.
 Lue lisää:
 Jenni Haukio kiitti lottia juhlamessun saarnassa: "Te lahjoititte meille tulevaisuuden"
 Hämeenkyröläiseltä vintiltä löytyi avaamaton muonituslotan varustereppu – tiesitkö, että lottien kädenjälki näkyy myös työpaikkalounaassasi?
 Kuuntele:   Pikkulotat tekivät hyötytöitä sota-aikana yhteiseksi hyväksi

Nämä pikkulotat neuloivat sotilaille sukkia ja tähystivät lentokoneita – nyt he ovat yli 90-vuotiaita, mutta sisarta ei edelleenkään jätetä


Summary: Arkeologinen Aboa Vetus -museo uusii perusnäyttelynsä. Suomen vanhaa pääkaupunkia esitellään pian uudella pysyvällä näyttelyllä, jossa keskiaika on edelleen tärkeä mutta aikajänne jatkuu 1800-luvulle.

– Lisää savupiippuja, sanoo Turun Aboa Vetus Ars Nova -museon arkeologi  Ilari Aalto .
 Hänen ja muiden asiantuntijoiden päätelmiin perustuva, taitelija  Jouna Karsin  tekemä pienoismalli vuodelta 2015 esittää museon sisällä olevaa aluetta sellaisena kuin se oli 1500-luvun alussa, viittä kauppaporvareiden kivitaloa, puuaittoja ja kasvimaita.
 Aalto on edelleen tyytyväinen mittasuhteisiin, jotka perustuvat Aboa Vetus Ars Novan kaivauksiin sekä Turun museokeskuksen kaivauksiin naapuritontilla. Niissä selvisi, kuinka pitkälle talot tarkalleen ulottuivat.
 Pienoismallin talot myös seisovat juuri niin jyrkässä jokirinteessä kuin kaivauskartat todistavat. Mutta ne savupiiput, niitä Aalto haluaisi nyt katoille lisää. Suureksi kivitaloksi kutsutusta rakennuksesta on nimittäin selvinnyt, että siellä oli kolme hormia.
 Talot olisivatkin olleet tosi kylmiä, jos niissä olisi ollut vain yksi takka, hän tuumii.
 Aboa Vetuksen esiin kaivetut kellarit kuuluivat keskiajalla viidelle Turun vanhimmista kivitaloista.  Kellarit olivat osittain maan päällä. Talojen välistä kulki Luostarin jokikatu. Jokirannan aittarivistö muistutti näkymää, joka on yhä tuttu Porvoosta.   Janne Lindroos / Yle
 Pienoismalli valmistui kuusi vuotta sitten. Arkeologisia tutkimuksia museotontilla on jatkettu senkin jälkeen lähes joka vuosi. Myös viime kesänä kaivettu alue oli aikoinaan saman Luostarin jokikadun varrella kuin pienoismallin viisi taloa.
 – Totta kai kaivaukset tarkentavat koko ajan käsityksiämme siitä, millaista elämä Turussa oli keskiajalla ja sen jälkeisinä vuosisatoina. Kaivaukset paljastavat tietoa, jota emme kirjallisista lähteistä saa, Ilari Aalto sanoo.
 Jokainen rakennus on poikkeustapaus. Jokainen kertoo omanlaistaan tietoa siitä, minkälaisia rakennusratkaisuja on tehty, millaisia esineitä on käytetty, millaisia kotieläimiä on pidetty, hän luettelee.
 Joskus uusi tieto ei pelkästään täydennä vanhaa vaan kumoaa sen.
 Pienoismallissa kahden ison talon puristuksissa on pieni rakennus. Sitä pidettiin Turun pienimpänä tunnettuna keskiaikaisena kivitalona, kunnes selvisi, ettei pikkutaloa ollutkaan. Paikalla sijaitsikin viereisen suuren kivitalon lisäosa, yhtä korkea kuin suuri kivitalo itse.
 Pieni kivitalo keskellä osoittautui tulkintavirheeksi, kun tutkimuksia jatkettiin.  Aittojen ja muiden puurakenteiden paikat voidaan edelleen vain päätellä, jälkiä sellaisista ei ole löydettävissä. Värjätyt popcornit kasvimaan kaalinpäinä ovat taiteilija Jouna Karsin oivallus. Janne Lindroos / Yle
 Erehdys selvisi suuren kivitalon kellarin kaivauksissa, joissa huomattiin kahden rakennusosan suhde. Asia varmistui kirjallisesta lähteestä, jossa mainittiin suuren kivitalon toisen kerroksen kolme kamaria.
 – Talon täytyi siis olla pidempi kuin olimme aikaisemmin ajatelleet. Tässä konkretisoituu hyvin se, miten tieto muuttuu, Aalto sanoo.
 Suuren kivitalon kamareiden ja myös takkojen määrä vahvistui perintöriidan oikeudenkäynnin pöytäkirjasta vuodelta 1648.
 Elias Giös  valitti käräjillä  Mechtild Stensdotterin  murtaneen lukon huoneesta, joka ei kuulunut tälle, ja vieneen kahdesta muusta takkapellit, joten huoneissa ei voinut asua.
 Kolme K:ta teki Turun: kirkko, kruunu ja kauppa
 Suomen keskiajan katsotaan alkaneeksi 1100-luvun puolivälissä ja päättyneen pikku hiljaa 1500-luvulla. Turun kaupunki perustettiin vuoden 1300 paikkeilla.
 Turku kasvoi nopeasti, kun uskonnollinen ja maallinen valta eli kirkko ja kruunu sekä kaupankäynnille oivallinen sijainti vetivät sinne toinen toisiaan. Turku ei ollut periferiaa vaan Ruotsin valtakunnan ydinaluetta, meren yhdistämää.
 Keskiajan Ruotsissa Tukholma oli kaupungeista toki selvästi suurin, mutta Turussakin arvioidaan olleen parituhatta asukasta. Ruotsin noin 40 muun keskiaikaisen kaupungin joukossa kakkossijasta kilpaili vain Kalmar.
 Pohjois-Euroopan kauppaa hallinneen Hansaliiton kaupunkeihin Turku ei kuulunut, mutta Hansan vaikutus oli voimakas. Saksalaisen kansanosan merkitys Turussa oli läpi keskiajan näkyvä ja vaikutusvaltainen, kertoo Ilari Aalto.
 Vaikka vaikutus väheni keskiajan loppua kohti, saksalaiset istuivat edelleen päättävissä rooleissa Turun raadissa ja toivat identiteettiään esiin myös rakentamisessa.
 – Kyllä täällä näkyy pyrkimys olla jotakin suurempaa, Aalto sanoo.
 Turku vuonna 1634. Keskiajan kaupunkirakentamisen ideaali oli neljä korttelia eli neljännestä.  Luostarikortteli oli suurin ja merkittävin; siellä sijaitsi Suurtori, jonne toivat niin Härkätie Hämeestä ja Suuri rantatie Viipurista kuin maantie Satakunnastakin. Aboa Vetus Ars Novan talot olivat ovaalilla merkityllä alueella.  Kansallisarkisto, kuvankäsittely Yle
 Turku oli suureksi kaupungiksi sijainniltaan hyvä mutta maapohjaltaan huono: alla on 40 metriä savea. Raskaat kivirakennukset painuivat, ja ne painuvat edelleen.
 – Se tiedostettiin jo silloin, kun Luostarikorttelin talot rakennettiin. Kaikkien kivitalojen alla kulkee paksu hirsiarina, jolla ne on juntattu saveen, kertoo Ilari Aalto.
 Siitä huolimatta kaikki talot kallistuivat Aurajokea kohti, mikä näkyy myös Aboa Vetuksen raunioissa.
 – Jos ajattelee niihin paria asuinkerrosta päälle, niin eiväthän ne ole mitenkään voineet enää pysyä pystyssä siinä kulmassa. Ne oli pakko jossakin vaiheessa purkaa ja rakentaa ylemmät kerrokset uudestaan.
 Yksi iso muutos oli 1700-luvun alussa isonvihan aikaan, jolloin venäläiset miehittivät Turkua seitsemän vuotta. Iso osa taloista meni hyvin huonoon kuntoon, ja miehittäjät myös purkivat niitä tarkoituksella saadakseen materiaalia Pietarin rakentamiseen.
 – Keskiaikaisia turkulaisia tiiliä löytyy Pietarin vanhoista taloista tänäkin päivänä, Aalto kertoo.
 Kellareihin tehtiin myös holvikaaria ja muita muurarien taidonnäytteitä. Tiilien valmistus oli Saksasta tullutta käsityöperinnettä. Ensimmäiset osaajat, jotka on pystytty jäljittämään, tulivat Lyypekin alueelta. Janne Lindroos / Yle
 Turusta säilyneissä keskiaikaisissa kirjallisissa lähteissä mainitaan kivirakennuksia, mutta lähteet eivät ole kyllin tarkkoja, jotta ne voisi suoraan yhdistää tiettyihin raunioihin.
 Suuren kivitalon asukkaista tietoja kuitenkin on poikkeuksellisen varhaiselta ajalta, jo 1500-luvun lopulta, kiitos pitkien perintöriitojen.
 "Helvetistä saat yösijan"  Suuri kivitalo rakennettiin 1400-luvun alussa. Omistajista ensimmäinen tunnetaan 1580-luvulta. Paraisten kirkkoherran  Elias Espingin  nimi jäi aikakirjoihin, koska hänen sukulaisensa riitelivät 1600-luvulla raastuvanoikeudessa kymmenen vuotta siitä, kenen perintöä talo ja tontti olivat. 1630-luvulla suuren kivitalon omisti Elias Espingin pojan  Isak Pargasin  leski  Mechtild Stensdotter. – Hän oli talosta hyvin mustasukkainen. Hänellä ja Isak Pargasilla oli poika  Elias  ja tällä serkku, myös  Elias.  Kerran serkku oli tulossa yökylään, mutta Mechtild ilmoitti ystävällisesti, että “saat kyllä yösijan helvetistä mutta et tästä talosta”, Ilari Aalto kertoo. Talon portaikossa käydyn tappelunnujakan jälkeen Mechtild sai serkku-Eliaksen häädettyä. Saman portaikon alapää on tallella kellarissa. – On aivan mahtavaa, että tällainen oikeuslähde voidaan paikantaa tiettyyn arkeologisesti löytyneeseen rakennusosaan. Minua houkuttaisi kovasti rekonstruoida tämä tapaus sinne portaikkoon!
 Aboa Vetuksen arkeologisesti antoisin kellari sijaitsi aikoinaan juuri suuren kivitalon alla. Sen kellarissa aika pysähtyi muita aikaisemmin. Suvun riidellessä omistusoikeudesta talo rapistui ja purettiin jo 1600-luvun puolivälissä.
 Pelkästään perintöriitoja suuren kivitalon rapistumisesta ei sentään voi syyttää. Vaikka kivitalot eivät roihahdelleet puutalojen tavoin tulipaloissa, jotka tuhosivat Turkua kymmeniä kertoja, palot vaikuttivat myös tiiliseiniin.
 – Kun tuli riehuu ympärillä tarpeeksi monta kertaa, muuratut rakenteet haurastuvat, Ilari Aalto selittää.
 Kauppiaan taloksi kutsuttu rakennus on museoalueen vanhin kivitalo. Pienoismalli, jonka Turun kaupunginteatterin lavastaja Kaj Puumalainen teki vuonna 1995, vastaa nykykäsityksiä varsin hyvin, kertoo Ilari Aalto.  Malli seisoo kauppiaan talon tynnyriholvatun kellarin vieressä.  Janne Lindroos / Yle
 Kellarit yleensä säästyivät tulipaloissa, mutta vuosisatojen varrella tiloissa tehtiin muutostöitä käyttötarkoituksen mukaan. Suuressa kivitalossa ehdittiin elää 250 vuotta, jotkin muista kellareista olivat käytössä vielä 1900-luvun alkuvuosikymmeninä.
 – Tämä on tällaista raunioiden lukemista: Mikä on uutta ja mikä on vanhaa? Aalto sanoo.
 Suurin osa Luostarikorttelin taloista kuului kauppiaille, ja kellareihin varastoitiin arvokkain omaisuus, juuri suojaan tulelta. Muutakin kuitenkin oli: pappien palkkataloja, kiltataloja ja erilaisia julkisia ja puolijulkisia taloja, kuten saunoja, krouveja ja tullihuoneita.
 – Ilman aivan poikkeuksellisia arkeologisia löytöjä on mahdoton sanoa, mikä oli mitäkin.
 Aboa Vetus Ars Nova muokkasi latinankielisen nimensä Daniel Jusleniuksen vuonna 1700 julkaiseman väitöskirjan nimestä Aboa Vetus et Nova, "Vanha ja uusi Turku".  Se oli ylistys turkulaisuudelle ja suomalaisuudelle ja niiden myyttisille juurille.   Janne Rentola / SLS
 Kun Turkuun alettiin 1990-luvun alussa rakentaa nykytaiteen museota, tiedossa oli, että maan alla piilisi muistoja menneisyydestä.
 Niiden määrä ja laatu kuitenkin yllättivät. Tehtiin pikapäätös: taidemuseon oheen rakennettaisiin Suomen ensimmäinen – ja edelleen ainoa – arkeologinen museo.  Aboa Vetus Ars Nova , "vanha Turku uusi taide", avautui vuonna 1995.
 Silloin siellä kävi myös muuan viisivuotias hämeenlinnalaispoika.
 – Olin päättänyt jo nelivuotiaana Tutankhamonin haudan tutkimusten innoittamana tulla arkeologiksi. Aboa Vetuksessa vierailu vahvisti haavetta, kertoo Ilari Aalto.
 Juuri keskiaika puhuttelee häntä edelleen.
 Kellarin kissat Ilari Aalto päättelee, että kaikki hänen suuren kivitalon kellarista löytämänsä kissat päätyivät sinne kokonaisina, ehkä luikahtivat itse, ehkä ajautuivat kuolemansa jälkeen jätteen mukana.  Janne Lindroos / Yle Aboa Vetuksen varmasti tunnetuin löytö on kissan ehjä luuranko. Hiskiksi nimetty kissa löytyi suuren kivitalon kellariin kadulta johtaneista rappusista vuoden 1994 kaivauksissa ja on ollut museossa esillä alusta asti. – Kun itse kävin ensimmäisen kerran täällä, niin kyllähän se kissa oli niitä isosti mieleen jääneitä löytöjä, Ilari Aalto kertoo. Hän löysi 2010-luvun kaivauksissaan suuren kivitalon kellarista kolme muutakin kissaa eri ajoilta. Kissat olivat hyötyeläimiä, aikansa jyrsijäpulman ratkojia. Ehkä niillä ei edes ollut varsinaisia omistajia. Kissojen nahka oli keskiajalla tapana käyttää hyödyksi. Suuren kivitalon kellarin kissojen luissa ei kuitenkaan ole nylkemisen merkkejä. – Ainakin yksi kuoli tulipalossa. Luuranko löytyi palokerroksesta, ja luissa on nokijälkiä, Aalto kertoo.
 Vanhojen käsitysten muuttuminen ja jopa kumoutuminen ei Ilari Aaltoa haittaa, päivastoin. Arkeologiahan on juuri siksi hieno tieteenala, että tieto jatkuvasti muuttuu ja lisääntyy, hän sanoo. Yllätyksiä tulee kokeneellekin.
 – Kun on kymmenisen vuotta kaivellut täällä keskellä Turkua, niin alkaa olla aika vankka käsitys siitä, mitä maan alta pitäisi löytyä. Mutta kyllä sieltä aina tulee jotakin yllättävääkin, hän sanoo.
 Pannaanpa tämän päivän testiin opetustaulu, jolla 1930-luvun kansakoululaisille esiteltiin keskiajan kaupunkielämää. Olisiko näkymä silloisille turkulaisille lainkaan tuttu?
 Kattilakauppias, possu ja munkki Aarno Karimon piirtämä opetustaulu vuodelta 1936. Opetustaulut olivat arvossaan, kun koulukirjoissa oli niukasti kuvia.  Turun museokeskus "Klassikko, jossa on asioita ihan kohdallaankin". Niin Ilari Aalto kommentoi opetustaulua, jolla on pian sata vuotta ikää. Turussa oli puisia kauppapuoteja, joissa oli avattava kauppaluukku, kuten kuvassa. Kuparinsepän kaupittelemat esineet sen sijaan eivät näytä keskiaikaisilta, ja ihmisten vaatteetkin ovat taiteilijan mielikuvitusta, Aalto tuomitsee. Kaduilla vapaasti liikkuvat eläimet olivat totta. Sikaa Aalto kiittää mukavan kirjavaksi; se ei ole mikään karvaton nykypossu. Mitä puuttuu? Katujen kate: hirsihaljakkaat tai laudat – tai mahdollisesti kivet, jos elettiin jo 1400-lukua. Kivirakentamistakin Aalto kuvalta kaipaa, joskin takana pilkottavan krouvin alaosa näyttäisi olevan muurattu. Mitä on liikaa? Ainakin birgittalaissisar. Birgittalaisnunnat saivat poistua luostarista lähinnä vain matkustaessaan toiseen luostariin, joten Turun katukuvassa heitä näkyi äärimmäisen harvoin, ja he tuskin liikkuivat yksin vaan veljien saattamina, Aalto kertoo. Kuvan fransiskaaniveli sen sijaan ei olisi ollut Turussa mitenkään mahdoton näky, vaikka kaupunki olikin dominikaanien vaikutusaluetta.
 Kun museota perustettiin, rakennus- ja tutkimustöitä tehtiin samaan aikaan. Paljon jäi silloin selvittämättä. Viime vuosikymmellä Ilari Aalto sitten vietti neljä kesää suuren kivitalon kellarissa.
 – 1990-luvulla kellari kaivettiin aika kiireesti ja heikosti dokumentoiden. Kun jatkettiin, saatiin selville useita eri aikatasoja eli mitä siellä kellarissa oli eri aikoina tehty. Siellä onneksi oli siivottu sen verran huonosti, että nurkkiin oli jäänyt jätettä.
 Ajankuvaa ruodoista ja luista
 1440-luvulla kellarissa oli ollut jonkinmoinen krouvi tai sauna. Siihen tulokseen tultiin juoma-astioiden palasten, pähkinänkuorien ja eläinten luiden perusteella. Selvästikin oli syöty ja juotu ja pidetty muutenkin lystiä, mistä kertovat luunoppa ja -huilu.
 – Löytöaineisto ei ole tyypillinen keskimääräiselle turkulaiselle kaupunkitontille. Myös rakenteet ovat osittain poikkeuksellisia ja viittaavat siihen, että kellarissa käytettiin paljon vettä. Siksi saunatulkinta on mahdollinen, Ilari Aalto perustelee.
 1500-luvun alussa kellari muutettiin keittiöksi – muurattiin tiilinen väliseinä, ja nurkkiin alkoi kertyä aiempaa enemmän ruoanlaittoon liittyvää jätettä ja astianpalaisia.
 Aikansa ruokalistasta kertovat viljanjyvät, kalojen ruodot, koti- ja riistaeläinten luut ja hassel- ja saksanpähkinöiden kuoret. Kalanruotojen suuri määrä on ajalleen kuvaavaa: katolilaisten ei sopinut syödä lihaa perjantain ja lauantain paastopäivinä.
 Arkeologi Ilari Aalto.  Janne Lindroos / Yle
 Keittiöjätteen seasta löytyneet ihmissormen luut ovat arvoitus. Vahingossa on vaikea katkaista sormeaan rystysen kohdalta.
 – Jos päästää mielikuvituksensa liikkeelle, niin se voi olla jonkun rikollisen sormi, joka on hankittu salaa Kerttulinmäen hirttopaikalta, koska ajateltiin, että rikollisen ruumiinosilla oli taikavoimia, Ilari Aalto puntaroi.
 Kerttulinmäen kirkkomaan tutkiminen kutkuttaisi arkeologia, jos se olisi mahdollista – siis jos liikenteen voisi katkaista ja asukkaat evakuoida, sillä alue on nykyisin pääasiassa kadun alla.
 – Se on kyllä jo pitkälti tuhottu. Ihmisluita vietiin jo 1800-luvulla kärrylasteittain Turun uudelle hautausmaalle. Mutta olen aika vakuuttunut, että jotakin siellä vielä on.
 Entäpä jos sormi onkin hylätty pyhäinjäännös vielä vanhemmalta ajalta?
 – Jos se on vanhempi kuin 1500-luvun alusta, se todennäköisesti on katolinen reliikki. Olisi tosi kiinnostavaa saada se ajoitettua, Aalto sanoo.
 Luonnontieteellisten tutkimusmenetelmien kehittymisen ansiosta tämä toive ei ole mahdoton.
 Aulikki Vuola (vas.) ja Heli Karmakallio osallistuivat viime kesänä Ilari Aallon johtamiin kaivauksiin Aboa Vetus Ars Novan pihamaalla ja jatkavat vapaaehtoistyötään puhdistamalla ja lajittelemalla löytöjä.  Janne Lindroos / Yle
 Turku oli jo varhain iso kaupunki, jossa oli järeää kivirakentamista. Toisaalta suurin osa kaupungista oli puurakenteinen vielä pitkään keskiajan jälkeenkin. Liekeille riitti nieltävää niissä ainakin 32 kaupunkipalossa, joissa tuhoutui vähintään neljännes Turusta.
 Näistä syistä syntyi suomalaisiksi poikkeuksellisia kulttuurikerroksia arkeologien tutkittaviksi, jopa viiden metrin syvyydeltä. Viime kesän kaivauksilla löytöjä kertyi nelisenkymmentä kiloa, keskiajalta 1900-luvulle.
 Joukossa oli muun muassa rihvelitaulun palasia, jotka kertovat 1800- ja 1900-lukujen taitteen koulumaailmasta. Ne eivät sinänsä ole poikkeuksellisia löytöjä, mutta Aallosta oli hauska löytää niitä samalla kertaa useita.
 Savesta tehdyt liitupiiput puolestaan ovat tavallisia löytöjä ajalta ennen savukkeita.
 – Tänä kesänä löytyi myös poskihammas, johon piipunvarsi oli kuluttanut kolon, kun piippua oli pidetty huulessa koko ajan, Aalto kertoo.
 Eläinten luista syntyi pelikapuloita. Ainakin Karjalassa pelin nimi oli babka, kertoo Ilari Aalto.  Janne Lindroos / Yle
 Ilari Aalto ottaa löytöpöydältä kämmenelleen kaksi naudan varvasluuta, joihin on porattu reikä. Samanlaisia löytöjä on tehty eri puolilla Eurooppaa, eivätkä ne Turussakaan ole ensimmäiset, mutta Aallon kaivauksille niitä ei ollut ennen viime kesää sattunut.
 Ne ovat pelikapuloita. Reikä täytettiin metallilla, jotta kapulaan saatiin lisää painoa. Toisesta täyte puuttuu, mutta Aalto arvelee sen olleen lyiiyä. Toisen sisällä on rautanaula.
 Hän kuvailee peliä mölkyn edeltäjäksi.
 – Luusta on moneksi. Kaikki käytettiin hyödyksi, hän sanoo.
 Flaamilaisen Pieter Brueghelin maalauksessa vuodelta 1560 on menossa leikki jos toinenkin. Alakulmassa heitellään nikamaluita babkan tapaan, kuten osasuurennos todistaa. Maalaus Lasten leikkejä on Wienin taidehistoriallisessa  museossa.
Peter Horree / Alamy / AOP, kuvankäsittely Yle
 Sekoittuneessa puutarhakerroksessa oli yhtä lailla keskiajan kuin sitä seuranneiden vuosisatojen muistoja. Syvemmällä, palo- ja purkukerroksissa, löytöjen informaatioarvo kasvoi.
 – Vähän yllätti, että sieltä löytyi keskiaikaisia holvitiiliä. Se kertoo, että jossakin täällä on ollut hienot goottilaiset kattoholvit. Se on niitä yksityiskohtia, jotka eivät selviä mistään kirjallisista lähteistä.
 Ilari Aalto arvelee selitykseksi tiilenvalmistuksen saksalaista käsityöperinnettä ja -taitoa, jota Turussa oli tuomiokirkon ja ympäristön muiden kirkkojen rakentamisen takia. Samat tiilimestarit tekivät tiiliä myös maallisiin rakennuksiin.
 Turun ympäristössä alettiin käyttää tiiliä jo 1200-luvun puolivälissä. Silloin mestarit ovat voineet tulla Ruotsin kautta, mutta kun intensiivinen tiilirakentaminen alkoi 1400-luvulla, selvät merkit johtavat Pohjois-Saksaan ja Lyypekin ympäristöön, Aalto kertoo
 Keskiajan tiilirakentaminen ja ennen muuta tiilimestarit kiinnostavat häntä niin, että hän on tekemässä väitöskirjaansa kivikirkkojen rakentamisen organisoimisesta.
 – Kukaan ei oikein ole tutkinut tiilintekijöiden puumerkkejä, joita kirkoista löytyy. Missä kirkontekijät liikkuivat? He olivat todellisia ammattimiehiä, vaikka heitä ei tunneta nimiltä.
 Tiilen pintaan kaiverrettu tähti lienee tekijän puumerkki, jolla hän signeerasi käsityönsä.  Raila Tapio/ Aboa Vetus Ars Nova
 Yksi jälki Turun kaivauksilla näkyy erityisen selvänä: kaupungin palo vuonna 1827. Pohjoismaiden kaikkien aikojen pahin kaupunkipalo hävitti kaksi kolmasosaa Turusta ja jätti sen pitkäksi aikaa kamppailemaan jaloilleen.
 Kahdensadan vuoden takaa on paljon kirjallista aineistoa, joten arkeologeilla on tupannut olla kiire vanhempiin kerroksiin. Aikakirjat eivät kuitenkaan kykene 1800-luvustakaan kertomaan kaikkea sitä, mikä on muistoina maaperässä.
 Viime kesän kaivauksissa etsittiin ennen muuta niitä.
 – Tuhokerroksesta saadaan talteen tosi paljon löytöjä, jotka kertovat normaalista elämästä ennen katastrofia. Kuten siitä, millaisia astiastoja käytettiin tai millaisia värejä talojen seinissä suosittiin, Aalto kertoo.
 Mitkä siis olivat 1800-luvun muotivärit?
 – Taloissa keltainen ja italianpunainen. Astiastoissa näkyvät kiinalaisvaikutteet. Sininen ja valkoinen posliini oli suosittua, Aalto kertoo.
 "IIlalla, kello yhdeksän lyömältä, kun Turun porvarit menivät levolle, alkoivat kellot läpätä tuomiokirkon tornissa," kirjoittaa Zacharias Topelius Maamme-kirjassaan syyskuisesta illasta vuonna 1827. Aikalaistaitelijan, palossa itsekin paljon menettäneen Gustaf Wilhelm Finnbergin litografiassa näkyy tuhon rajuus.   Turun museokeskus
 Kun Aninkaistenmäellä roihahti syyskuuussa 1827, Aurajoen uskottiin pysäyttävän tulen etenemisen, mutta tuuli yltyi. Kipinät lensivät myös Luostarikorttelin kivitalojen ja niiden puisten piharakennusten ja varastoaittojen katoille. Tuhoa ei voitu enää estää.
 Nuori kauppias Carl Fredrik Semenius kuului joukkoon, joka menetti suuren osan omaisuudestaan. Yksi viime kesän kaivauksen löydöistä kertoo siitä karua kieltä. Arkeologisesti löytö on hieno kokonaisuus.
 Kuppien ja tassien tuho  Näistä englantilaisista tuontiastioista turkulaisten oli määrä muun muassa siemailla teetä. Se oli yleistynyt 1700-luvun mittaan säätyläisten salongeissa. Janne Lindroos / Yle Carl Fredrik Semenius tiesi, että tulipalon riski oli todellinen. Vuonna 1826 hän anoi palovakuutuksen tonttinsa rakennuksille. Yksi niistä oli puinen liiteri. Tutkijoita kiinnosti se, mitä palovakuutuksessa ei sanottu: mitä Semenius mahtoi liiterissään säilyttää. Vakuutukseen kirjatut tiedot kertoivat kohdan, josta kannatti kaivaa. Liiteristä ei ollut jäljellä kuin tuhkaa, tavaroista sen verran, että ne saattoi todeta elintarvikkeiksi, valjaiksi ja astioiksi. Piiposliiniastioiden sirpaleita löytyi kiloittain. Ennen paloa ne olivat olleet lautasia, kulhoja ja teekuppeja lautasineen. Ainakin osa oli aikansa muotia Englannista. Semenius oli selvästi perillä trendeistä, sanoo Ilari Aalto. Kolmikymppinen kauppias ei ehtinyt paikata menetyksiään. Intiasta liikkeelle lähtenyt koleraepidemia levisi vuonna 1831 Venäjältä Suomeen. Semenius oli yksi kuolonuhreista.
 Aboa Vetus on uudistamassa perusnäyttelyään viidessä osassa. Ensimmäinen osa, joka keskittyy Luostarikorttelin asukkaiden varallisuuteen ja kansainvälisiin suhteisiin, avautuu joulukuun puolivälissä. Viimeisen osan on määrä olla valmis vuonna 2025.
 – Uuden pysyvän näyttelyn fokuksessa ovat arkeologinen tutkimus ja Turun eri aikakerrokset, eli ajallista perspektiiviä laajennetaan keskiajasta. Jänne yltää sieltä 1800-luvulle, kertoo Ilari Aalto.
 Museon tontilla riittää kaivamista, kuten jonkin verran yhä myös suuren kivitalon kellarissa, joka tuli Aallolle niin perin tutuksi opiskeluaikojen kesinä.
 – Kellarin paljastaminen kokonaan on tulevaisuudensuunnitelmissa, mutta sille ei ole vielä aikataulua.
 Lue myös:
 Keskiajan Suomen talonpoikaisyhteisöä ajatellaan suotta pysähtyneeksi ja tasapäiseksi
 Kuuntele Areenasta:
 Aikamatka keskiajan Suomeen
 ja muita Ylen  keskiaikasisältöjä

Kuva keskiajasta ja Turun muista menneistä vuosisadoista täydentyy kaivaus kaivaukselta – maa kätkee sellaista, mitä aikakirjat eivät tiedä


Summary: Koronan sairastaneille on suositeltu tehosterokotteen ottamista 6 kuukautta sairastumisesta. Nyt rokotteen voi saada jo 2 kuukauden jälkeen sairastumisesta, THL:n tutkimuspäällikkö Merit Melin kertoo.

Terveyden ja hyvinvoinnin laitos THL esitti eilen torstaina, että kaikille 18 vuotta täyttäneille tarjotaan mahdollisuutta kolmanteen koronarokotusannokseen. Edellytyksenä on, että toisesta annoksesta on kulunut 5–6 kuukautta.
 THL:n  Hanna Nohynek  kertoo, että yli 60-vuotiaille ja riskiryhmille kyse on vahvasta suosituksesta ottaa kolmas rokote 5-6 kuukauden kuluessa toisen rokotteen saamisesta. Sen sijaan yli 18-vuotiaden kohdalla kyse on mahdollisuuden tarjoamisesta.
 Nohynekin mukaan THL suosittaa kuntia priorisoimaan niin, että yli 60-vuotiaiden ja riskiryhmiin kuuluvien kolmansien annosten rokottaminen ei vaarannu.
 Tällä hetkellä Suomessa on kolmannen rokotteen on saanut reilut 274 000 ihmistä.
 Nohynekin mukaan Suomessa on vielä jäljellä 576 000 yli 60-vuotiasta tai riskiryhmiin kuuluvaa, jotka ovat saaneet toisen rokotteen yli 6 kuukautta sitten ja jotka ovat nyt etusijalla kolmannen rokotteen saajiksi.
 Ennen nyt annettua uutta suositusta kolmansiin annoksiin tulee olemaan oikeutettu yhteensä noin 2,5 miljoonaa Suomessa asuvaa.
 THL:n tutkimuspäällikkö: Kolmannen rokotteen hyöty taudin sairastaneelle vähäinen
 Rokoteimmunologiasta vastaava THL:n tutkimuspäällikkö  Merit Melin  kertoo, että THL:ssa pohditaan parhaillaan ohjeistusta siitä, miten kolmatta rokoteannosta aletaan suositella koronataudin sairastaneille.
 Koko pandemian aikana koronatartuntoja on Suomessa raportoitu yhteensä 191 226.
 THL on aiemmin suositellut, että taudin sairastaneille riittää yksi rokoteannos. Melinin mukaan taudin sairastaneilla yhden rokoteannoksen antama suoja vastaa kahden annoksen antamaa suojaa ei-sairastuneilla, mikäli katsotaan immuniteetin tasoa. Taudin sairastaminen on niin vahva immuniteetin aiheuttaja.
 Piikkiproteiinin vasta-aineet estävät koronaviruksen tarttumista. Vasta-aineiden pitoisuudet eivät ole rokottamalla saatuna niin korkealla kuin taudin sairastaneille keskimäärin, vaikkakin sairastaneilla vasta-ainemäärät vaihtelevat taudin vakavuuden mukaan.
 – Immuunivaste tautia vastaan on sairastuneilla jo ensimmäisen rokoteannoksen jälkeen korkeampi kuin sellaisilla, jotka ovat saaneet kaksi rokotetta mutta eivät sairastaneet tautia. Siksi taudin sairastaneille kolmas rokoteannos on varsin turha, Melin arvioi.
 – Taudin sairastaneilla toinen annos ei nosta merkittävästi vasta-aineita, eli siitä ei ole merkittävää lisähyötyä. Sama pätee myös kolmanteen annokseen, hän jatkaa.
 Moni taudin sairastanut hakee tehosterokotteen koronapassin takia
 Vaikka koronataudin sairastaneille toinen tai kolmas piikki eivät ole immunologisesti välttämätöntä, sairastuneille annetaan tehosterokotteita koronapassin takia. Koronapassi eli EU:n koronatodistus edellyttää kahden rokotteen ottamista, kun sairastumisesta on kulunut 6 kuukautta.
 Koronapassin saa joko sairastetun taudin tai toisen rokotteen perusteella. Kun taudin sairastamisesta on kulunut 6 kuukautta, on sairastuneen otettava toinen rokote, mikäli haluaa pitää passinsa voimassa. Toki rokote lisää myös immuunivastetta jonkin verran samalla.
 Vaikka THL:n suositus on, että sairastuneille annetaan rokotteita vasta 6 kuukautta sairastumisesta, Melinin mukaan rokote on mahdollista ottaa halutessaan jo aiemmin, koska rokotteita on tällä hetkellä niin hyvin saatavilla.
 – Taudin sairastanut voi ottaa rokotteen jo kahden kuukauden jälkeen sairastumisesta, hän sanoo.
 Voit keskustella aiheesta lauantaihin 4.12. 2021 kello 23:een saakka.
 Lue myös:
 THL suosittelee kolmansia koronarokoteannoksia kaikille 18 vuotta täyttäneille ja 5–11-vuotiaiden riskiryhmäläisten rokotusten aloittamista THL suosittelee kolmansia koronarokoteannoksia kaikille 18 vuotta täyttäneille ja 5–11-vuotiaiden riskiryhmäläisten rokotusten aloittamista
 THL: ilman rokotusta jopa 100 lasta voi joutua sairaalaan alkuvuonna – riskiryhmäläisten lasten rokotukset voidaan aloittaa joulun alla, muiden osalta harkinta jatkuu

THL suosittaa kolmatta koronarokotetta yli puolelle miljoonalle suomalaiselle – taudin sairastaneille tehosterokotteesta ei ole merkittävää lisähyötyä


Summary: Rumpalilegenda Reino "Reiska" Laine on tehnyt uraa monien muusikoiden kanssa ja saa edelleen kollegoiltaan arvostusta.

Yksi  Reiska Laineen  pitkäaikaisista ystävistä ja muusikkokavereista on  Vesa-Matti Loiri.  Rumpalilegenda muistaa, miten Etelä-Savon keikkamatkalla 1980-luvulla matkakassa oli huvennut ja kaverusten tarvitsi nostaa pankista lisää rahaa.
 Pankkineiti ei kuitenkaan halunnut antaa rahaa pankkiin ilmestyneelle laulajatähdelle ilman henkilöpapereita.
 – Vesku siinä vähän ehkä hermostuikin, mutta meni sitten keskelle pankkisalia ja lauloi pari säkeistöä Lapin kesää. Neiti oli kaivanut laulun aikana rahat esiin ja sanoi, että tässä on tuhat markkaa, Laine muisteli.
 Reiska Laine on soittanut monien muusikoiden kanssa muun muassa Love Recordsin suojissa ja esiintynyt jokaisella Pori Jazz -festivaalilla vuodesta 1966 alkaen.
 Puoli Seitsemän -lähetyksessä kaksi pitkäaikaista kollegaa ja ystävää yllättivät Reiska Laineen videoterveisillään.

 – Reiska on armoton komppaaja. Myös siinä mielessä, että hän haluaa aina auttaa muita suorittamaan parhaansa, kiitteli saksofonisti  Jukka Perko.
 – Reiska on tehnyt paljon suomalaisten muusikoiden hyväksi, muistutti pianisti  Iiro Rantala .
 Reiska Laine otti kiitokset vastaan nöyränä, mutta käytti ylpeänä myös jääkiekkovertausta: maalintekijä on ratkaiseva, mutta syöttäjä on tärkein. Tässä tapauksessa kompin syöttäjä.
 Katso koko Puoli seitsemän -lähetys tästä:

"Vesku meni keskelle pankkisalia ja lauloi Lapin kesää" – Reiska Laine muistelee keikkamatkaa Vesa-Matti Loirin kanssa


Summary: Michiganin kouluampumisessa kuoli tiistaina neljä oppilasta. Erikoisen tapauksesta tekee se, että nyt myös kouluampumisista syytetyn teinin vanhempia vastaan on nostettu syytteet.

Viranomaisten mukaan ampumisista epäilty, 15-vuotias poika käytti isänsä käsiasetta  kouluampumisessa  noin 50–60 kilometriä Detroitista pohjoiseen sijaitsevan Oxfordin pikkukaupungin lukiossa.
 Neljä teini-ikäistä kuoli ja seitsemän loukkaantui ammuskelussa.
 Teinipoikaa syytetään muiden muassa terrorismista ja murhista. Hän on kiistänyt syytteet.
 Oaklandin syyttäjät esittivät perjantaina syytteet kuolemantuottamuksesta myös pojan vanhemmille. Syytteiden mukaan pojan isä osti perjantaina aseen, jota epäillään käytetyn ampumisissa.
 Syyttäjä  Karen McDonaldin  mukaan vanhempien rikossyyte on epätavallinen, mutta he toimivat törkeästi ostaessaan aseen ja mahdollistaessaan sen, että heidän poikansa pääsi siihen käsiksi. He eivät myöskään estäneet ampumisia tapahtumasta omalla toiminnallaan, vaikka huolestuttavia merkkejä oli nähtävissä.
 Pojan vanhemmat olivat tavanneet koulun henkilökuntaa vain muutamaa tuntia ennen ampumisia. He olivat keskustelleet pojan käytöksestä luokassa. Rikostutkijoiden mukaan poika oli piirtänyt kuvia aseista ja verisistä ihmisistä.
 Syyttäjän mukaan syytteillä lähetetään viesti aseen omistajille, että heillä on oma vastuunsa. Jos vastuutaan ei kanna, seuraukset ovat vakavia, ja voi syyllistyä rikoksiin.
 Uutistoimisto AP:n mukaan vanhemmat joutuvat harvoin syytettyjen penkille, vaikka suurin osa alaikäisistä saa asiantuntijoiden mukaan aseen juuri vanhemmaltaan tai sukulaisiltaan.
 Lue lisää:
 Michiganin kouluampujaa vastaan nostettiin murha- ja terrorismisyytteet: Kuinka monta kertaa tällaista pitää vielä tapahtua, syyttäjä kysyi
 Yhdysvaltojen Michiganissa ainakin kolme on kuollut kouluampumisessa

"Viesti aseenomistajille" – Myös kouluampujan vanhemmat syytteeseen Yhdysvalloissa


Summary: Poliisi epäilee viittä noin 25-vuotiasta miestä äärioikeistolaisesta terrorismista. He kannattavat poliisin mukaan erittäin radikaalia akselerationismi-aatetta. Mistä siinä on kyse ja mitä muuta epäiltyjen suunnitelmista tiedetään? Kokosimme vastauksia.

Poliisin mukaan terrorismirikoksista epäillyt viisi miestä edustavat radikaalia äärioikeistolaista aatetta. Epäillyt ovat kantasuomalaisia, noin 25-vuotiaita miehiä.
 Poliisi ei paljasta, millaisia iskuja se arvioi ryhmän suunnitelleen. Mitä tähän mennessä tapauksesta tiedetään ja mitä tapahtuu seuraavaksi? Kokosimme tähän juttuun viisi keskeistä kysymystä ja vastausta.
 1. Äärioikeiston radikalisoituminen on lisääntynyt
 Kyseessä on ensimmäinen äärioikeistolaiseen toimintaan liittyvä ja pidätykseen johtanut terrorismirikosepäily Suomessa.
 Poliisin mukaan kyse on ollut "salassa pidetystä toiminnasta". Ryhmän jäsenet eivät ole esimerkiksi osallistuneet äärioikeiston mielenosoituksiin tai muutenkaan julkisesti ottaneet kantaa kannattamiensa asioiden puolesta.
 Yleisesti ottaen tämänkaltaisilla ryhmillä on poliisin mukaan verkkoyhteyksiä myös ulkomaille.
 Suojelupoliisin mukaan äärioikeistolaisen terrorismin kannatus on kasvanut viime vuosina Euroopassa ja Suomessa . Supo on  jo aiemmin  viestinyt, että sen havaintojen mukaan äärioikeistopiireissä on viime aikoina ollut enemmän kiinnostusta väkivaltaiseen toimintaan ja iskujen tekemiseen.
 2. Räjähdysaineet kertovat vaarallisesta suunnitelmasta
 Asian tekee merkittäväksi räjähdysaineiden mahdolliseen käyttöön liittyvä uhka, apulaissotilasprofessori  Antti Paronen  sanoo Twitterissä. Epäiltyjen radikalisaatio on hänen mukaansa todennäköisesti edennyt pitkälle.
 Epäillyt vaikuttavat valinneen tiensä ja pyrkineensä tietoisesti pitämään toimintansa salassa. Tämä liittää heidät Parosen mielestä propagandistiseen traditioon, jossa väkivallalla katsotaan olevan itsetarkoituksellinen arvo.
 3. Akselerationismi haluaa romahduttaa yhteiskunnan
 Vangitut ovat poliisin mukaan akselerationisteja.
 Äärioikeistolaisen version akselerationismista kehitti amerikkalainen uusnatsi  James Mason . Liike leviää maailmalla netin kautta. Sen keskeinen tavoite on pyrkiä romahduttamaan valtio kaaoksen ja väkivallan kautta.
 Akselerationistiset uusnatsit uskovat, että ainoa tapa pystyttää natsivaltakunta on aiheuttaa valtion romahdus totaaliseen anarkiaan. Se tehdään useiden terrori-iskujen kautta. Vasta silloin kaaokseen valmistautuneet kansallissosialistit voivat nousta valtaan.
 Terrorismintutkija  Leena Malkin  mukaan akselerationismi edustaa radikaalinkin äärioikeiston sisällä hyvin marginaalista ryhmää. Vastaavia pieniä porukoita on paljastunut esimerkiksi Pohjois-Amerikasta ja Euroopasta.
 4. Epäiltyjä seurattu lähes kaksi vuotta
 Poliisin mukaan keskeiset perusteet miesten vangitsemiselle ovat vuodelta 2019. Ensimmäinen kotietsintä epäiltyjen luokse tehtiin 23. joulukuuta 2019.
 Miehiä epäiltiin tuolloin törkeästä ampuma-aserikoksesta. Heiltä takavarikoitiin poliisin mukaan "paljon" ampuma-aseita, patruunoita ja räjähteitä.
 Poliisilla on kertomansa mukaan paljon dataa miesten toiminnasta. Poliisi on seurannut joukkoa siitä asti kun sen olemassaolo on tullut poliisin tietoon.
 Poliisi ei perjantaina kommentoinut, onko joku vangituista tehnyt sen jälkeen jotain, mikä on tutkinnassa.
 5. Mitä seuraavaksi tapahtuu?
 Vangitsemisnimikkeitä ovat terroristisessa tarkoituksessa tehty tahallinen räjähderikos ja terroriteon valmistelu. Lisäksi tutkitaan törkeää ampuma-aserikosta ja törkeää varkautta, molemmat terroristisia.
 Rikoksentekijällä katsotaan olevan terroristinen tarkoitus, jos hänen tarkoituksenaan on aiheuttaa vakavaa pelkoa väestön keskuudessa. Terroristinen tarkoitus voi olla myös viranomaisen pakottamista tekemään jotain, jättämään tekemättä jotakin tai sietämään jonkinlaista tekoa.
 Nyt on menossa esitutkinnan toinen vaihe. Tutkinta vie kuukausia. Syytteen nostamisen määräaika on 31. maaliskuuta 2022.
 Aiheesta lisää:
  Viisi vangittu terrorismirikoksesta – poliisin mukaan kyseessä on Suomen ensimmäinen äärioikeistoon liittyvä terrorismirikosepäily
 Poliisi ottanut kiinni viisi ihmistä epäiltynä terrorismirikoksesta – kantasuomalaiset epäillyt asuvat Pohjois-Satakunnassa
 Supo: Äärioikeistolaisen terrori-iskun valmistelusta on saatu viitteitä – suurimmat uhat tällä hetkellä ovat äärioikeisto ja ääri-islamistit
 Äärioikeistoryhmän poliisit viestittelivät keskenään tappamisesta ja virkatietojen hyväksikäytöstä: ”Niin paljon vakoilen kuin pystyn”

Tämän tiedämme Suomen ensimmäisestä äärioikeistolaisesta terrorismiepäilystä: poliisi seurasi miehiä lähes kaksi vuotta, tutkinta kestää kuukausia


Summary: Ei tässä koko eduskuntaa panna etätöihin sen takia, sanoo hallintojohtaja Pertti Rauhio.

Ulkoministeri  Pekka Haaviston  (vihr.) lauantai-iltana varmistuneeseen  koronavirustartuntaan  liittyvät selvittelyt ovat täydessä käynnissä.
 Jo tiedetään, että Haavisto on osallistunut hallituksen kokouksiin, minkä takia valtioneuvoston kansliasta on annettu ohjeistusta kaikille ministereille.
 Kokouksissa on ollut maskisuositus. Perjantaina ohjelmassa oli myös presidentin esittely, mutta presidentti osallistui tilaisuuteen etänä.
 Valtioneuvoston ohella myös eduskunnassa ulkoministerin tartuntaan liittyvät menettelyt ovat käynnistyneet.
 – Eduskunnassa selvitetään tilat ja tilanteet, ja mahdolliset sen mukaiset altistumiset, keitä hän on tavannut, minkälaisissa kokouksissa hän on ollut, sanoo eduskunnan hallintojohtaja  Pertti Rauhio  Ylelle.
 Peräkkäiset pyhäpäivät antavat työlle lisäaikaa.
 – Se työ voidaan tehdä kohtalaisen rauhassa ja huolella, koska eduskuntahan kokoontuu vasta tiistaina itsenäisyyspäivän jälkeen.
 Menettelytavat mahdollisten altistuneiden löytyessä ovat eduskunnassa selkeät.
 – Altistuneita kehotetaan matalla kynnyksellä hakeutumaan testiin ja selvitetään samalla, kuinka paljon asianomaiset henkilöt kykenevät olemaan etätöissä, Rauhio kertoo.
 Hän korostaa, että selvittelytyöt tehdään kohtuullisen tarkasti.
 – Ei tässä koko eduskuntaa panna etätöihin sen takia, sanoo Rauhio.
 Juttu päivittyy.

Ulkoministeri Pekka Haaviston koronatartunnan takia käynnissä tarkat selvittelytoimet – työ meneillään niin valtioneuvostossa kuin eduskunnassakin


Summary: Kulttuurivieras Vilma Jää on kansanmuusiikko, joka nousi kansainväliseen maineeseen nykyoopperassa. Hän on myös kahdesta liikenneonnettomuudesta selvinnyt vegaani, joka on erikoistunut karjankutsuihin.

Kuinka todennäköistä on kolaroida pyörällä kaksi kertaa taksin kanssa? Sitä voisi kysyä kansanmuusikko  Vilma Jäältä,  26, jolla on asiasta omakohtaista kokemusta.
 Ensimmäisen kerran taksi kiilasi eteen kolme vuotta sitten Kanadan Torontossa, jossa Jää asui vuoden, opiskeli ja sävelsi. Jää paiskautui raitiovaunukiskoille, mutta luita ei murtunut.
 Lokakuun lopussa Jää joutui jälleen auton töytäisemäksi, tällä kertaa Helsingissä. Jää ajoi alamäessä kovaa vauhtia suojatielle, kun eteen ilmestyi taksi. Ensimmäisen onnettomuuden jälkeen Jää oli ostanut kypärän. Siihen tuli iskusta lommoja ja halkeama.
 – Poliisi katsoi kypärää ja sanoi, että tämän ansioista olet elossa, Jää kertoo muutama viikko tapauksen jälkeen.
 Jää selvisi jälleen säikähdyksellä. Ruhjeita tuli ja sairaalakäynti. Ensimmäisen onnettomuuden jälkeen oli kuitenkin tapahtunut jotain, joka muutti tulevaisuudensuunnitelmat. Jää huomasi, ettei voinut kipujen vuoksi harjoitella viulunsoittoa enää täysipainoisesti. Siihen asti Jää oli tähdännyt laulavaksi kansanmuusikoksi, joka säestää itseään viululla. Ajatuksesta oli pakko luopua, mutta ääneen onnettomuudet eivät sentään vaikuttaneet.
 Vilma Jää on soittanut viulua nelivuotiaasta. Antti Haanpää / Yle
 "En osannut odottaa niin suurta myllytystä"
 Juuri ääni on se, jonka vuoksi Jäästä puhuttiin kesällä kansainvälistenkin lehtien palstoilla. Jää oli mukana  Kaija Saariahon  uudessa oopperassa,  Innocencessa , joka kantaesitettiin Ranskassa Aix-en-Provencen festivaalilla.  Innocence  kertoo kuvitteellisesta kouluampumistapauksesta. Jää esitti  Sofi Oksasen  kirjoittaman libreton Marketaa, kuollutta tyttöä, jonka menetyksestä äiti ei pääse yli.
 Saariaho etsi Marketalle oopperan elävistä henkilöhahmoista poikkeavaa ääntä ja päätyi Sibelius-Akatemiassa vielä tuolloin kansanmusiikkia opiskelevaan Jäähän.
 Jää lauloi  Innocencessa  samoilla tekniikoilla, joita käytetään vienankarjalaisissa joiuissa ja karjankutsuhuudoissa. Lopputulos oli jotain, jota ei ollut oopperalavoilla ennen nähty. Yleisö innostui, kriitikot ihastuivat ja Jää noteerattiin lehdissä Le Mondea ja New York Timesia myöten. Esityksen loppukiitoksissa Jää sai raikuvat aplodit. Roolista seurasi huomiota ja haastatteluita.
 – Se oli tosi hämmentävää. Perheeni lähetti minulle jokaikisen arvostelun, mitä tuli vastaan. Niitä oli monta kymmentä. Ja tosi monessa oli erityismaininta mun roolista. En osannut odottaa niin suurta myllytystä.
 Jää oli valmistunut musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemiasta, kansanmusiikin aineryhmästä kesäkuussa. Heinäkuussa  Innocence  sai ensi-iltansa ja “myllytys” alkoi.
 Kuka on Vilma Jää?
 14-vuotiaana Vilma Jää innostui kansanmusiikista ja 19-vuotiaana hän löysi karjankutsuhuudot. Antti Haanpää / Yle
 "Hypetin sitä huolella ja ilman häpeää"
 Jää on soittanut viulua nelivuotiaasta. Kymmenen vuotta meni klassisen parissa, kunnes hän innostui kansanmusiikista Folklandia-risteilyllä, jota hänen äitinsä oli tuottamassa. Jää oli tuolloin 14-vuotias. Hän alkoi kuunnella kansanmusiikkia "ihan sikana", kulutti löytämänsä alan levyt puhki ja etsi niitä lisää.
 – En tiedä, miksi se iski niin lujaa. Siinä oli jokin sellainen ekstra, mitä en ollut aiemmin musiikista löytänyt. Joku, mikä herätti vielä suurempia tunteita kuin aiemmin. Siitä asti se on pitänyt minua otteessaan.
 Jollekulle muulle teini-ikäiselle fanittamisen kohteen vaihtaminen Shakirasta kansanmusiikkiin saattaisi aiheuttaa sosiaalisia paineita, mutta ei Jäälle.
 – Hypetin sitä huolella ja ilman häpeää. Olen aina ollut niin itsevarma, että kenelläkään ei ole ollut mitään sanottavaa siitä.
 "Sairaan siistiä" on sanapari, joka edelleen toistuu Jään puheessa tiuhaan, kun hän puhuu kansanmusiikista tai karjankutsuista.
 Ensimmäinen pyöräonnettomuus särki haaveet täysipainoisesta viulistin urasta. Antti Haanpää / Yle
 Karjaa kutsutaan korkealta ja kovaa
 Karjankutsuhuudot tulivat kuvaan mukaan, kun Jää oli 19-vuotias ja Tanskassa pohjoismaisten kansanmusiikinopiskelijoiden konferenssissa. Siellä oli ruotsalainen opettaja, joka veti kutsuhuutojen työpajaa. Se oli menoa.
 – Seisoimme isossa ringissä silmät kiinni ja jokainen sai vuorotellen kokeilla. Oli jännittävää päästää niin kova ääni, sairaan siistiä. Tuntui, että haluan tehdä tätä lisää.
 Karjankutsuissa käytettävä ääni on kova ja korkea. Jäästä lähtee enimmillään 140 desibeliä. Se tarkoittaa, että huutoja ei voi harjoitella missä tahansa.
 Siksi hän on nyt vailla treenipaikkaa ja toivoo löytävänsä teollisuushallin, jossa on iso kaiku. Se olisi ihanteellinen tila.
 Äänen päästäminen synnyttää tunteen, jota Jää kuvailee kokonaisvaltaiseksi.
 – Se on kehollista. Se ei ole sitä, että vähän laulelen tässä. Se on intensiivistä. Tykkään kaikesta sellaisesta voimakkaasta. Siitä tulee itsellekin voittamaton olo, kun pystyy tekemään niin kovan äänen.
 Enemmän hmmm kuin taidetta
 On oikeastaan erikoista, että juuri karjankutsut kiinnostavat Jäätä. Helsingissä kasvaneena hänellä ei ole aiempaa kosketusta maaseutuun tai karjaan. Sen lisäksi hän on vegaani, on ollut jo kuusi vuotta.
 Hän ei toisin sanoen hyväksy lihantuotantoa, eikä eläinten käyttämistä ihmisten tarpeisiin missään muodossa. Jäälle kutsuhuudot ovat kuitenkin vain musiikkia ja historiaa.
 Eläinten nykyoloja ei hänen mielestään voi verrata siihen, mikä tilanne oli silloin, kun karjankutsuja vielä käytettiin ja eläimiä huhuiltiin laitumelta kotiin.
 – Suhde eläimiin oli silloin nykyistä paljon henkilökohtaisempi ja varmasti rakastavampi: Tässä on minun lehmäni. Sen nimi on Mansikki. Ei silloin ollut koneita, vaan itse lypsettiin. Oli aikaa olla lehmän kanssa. Ei niin että on vain joku kone, ja se lehmä möllöttää siellä, Jää sanoo.
 Karjankutsuhuudoista tulee Vilma Jäälle voittamaton olo. – Se on kehollista. Se on intensiivistä. Tykkään kaikesta sellaisesta voimakkaasta, Jää luonnehtii. Antti Haanpää / Yle
 Jää ei ole koskaan kokeillut, miten kutsut toimisivat käytännössä. Se ei olisi edes mahdollista. Eläimet – lehmät, possut, lampaat ja hevoset – tunnistavat oman ihmisensä äänen, ja sitä kohti ne kulkevat. Niille vieras huhuilija ei merkitse mitään.
 Jokaisella kutsujalla on ollut omanlaisensa huudot ja ne perustuvat pitkälti improvisaatioon. Jään mielestä kutsut ovat hauskoja.
 – Niissä puhutellaan lehmiä nimillä ja niissä on hassuja ääniä: ptrui, pospospos ja sipusipu. Ne ovat enemmän silleen hmmm, eikä vain silleen, että oi, hienoa taidetta.
 Työn alla uusi nuotinnosjärjestelmä
 Jää kerää parhaillaan suomalaisia karjankutsuja, ja tätä varten hän on saanut apurahan. Hän etsii niistä alueellisia yhtäläisyyksiä ja eroavaisuuksia.
 Tarkkoja paikkakuntakohtaisia melodioita tai fraaseja ei Jään mukaan ole olemassa, mutta jotain alueille tyypillistä on. Karjalassa on käytetty enemmän puhetta ja nimiä, Keski-Pohjanmaalla korkeaa ääntä ja puhetta sekaisin, Pirkanmaalla ja Keski-Suomessa puolestaan on keskitytty kutsumaan korkealla äänellä.
 Voit katsoa ja kuunnella karjankutsuja Ylen Elävästä arkistosta:
 Karjan kutsumahuudot
 Jää kehittää nuotinnosjärjestelmää, jolla kutsut saadaan tallennettua kirjoihin ja kansiin. Perinteinen tapa kirjoittaa nuotteja ei sovellu tarkoitukseen.
 – Se ei anna tarpeeksi välineitä ilmaista kutsuja, koska ne eivät mene mihinkään tiettyyn tahtilajiin tai tempoon, eivätkä ne ole välttämättä edes missään tietyssä sävellajissa tai asteikossa, johon olemme tottuneet.
 Jään kehittelemä nuotinnos perustuu kestoon ja hän käyttää siinä muun muassa värejä, jotka osoittavat, missä kohtaa ääni soi ja millainen äänen sävy silloin on. Tähän mennessä hän on kerännyt parisataa kutsua ja vajaat sata on vielä käymättä läpi.
 – Olen myöhemmin kuullut ihmisiltä, että "Oi, teet tärkeää työtä ja vaalit tässä historiaamme". Se on sivutuote, joka on hyvä juttu. Teen tätä enemmän itsekkäistä lähtökohdista. Tykkään karjankutsuista ja haluan, että muutkin tietävät niistä, Jää nauraa.
 Toinen onnettomuus sattui juuri ennen tärkeää konserttia. – Jos on kovat kivut, sitä velloo negatiivisuudessa. Mutta kun oli keikka tulossa, oli pakko kuntoutua, Vilma Jää sanoo. Antti Haanpää / Yle
 Oma musiikki on fuusiota
 Jää tekee myös omaa musiikkia, jossa hän yhdistää suomalais-ugrilaista lauluperinnettä ja elektronista poppia. Hän on juuri julkaissut ensimmäisen singlensä nimeltä Saatanan saalistaja ja esittänyt sitä muun muassa Etnosoi-festivaalin Kosto-konsertissaan marraskuussa.
 Kosto-konserttien teema on seksuaalinen väkivalta ja siitä selviytyminen. Jää on kerännyt seksuaalisesta ahdistelusta tarinoita, joista vanhimmat ovat 1700-luvulta. Konsertissa tutkitaan pahan syntyä ja lopulta kostetaan pahalle.
 – 300 vuodessa mikään ei ole muuttunut. Sama voisi tapahtua nytkin. Kun etsin vanhoja tarinoita, kävin läpi erilaisia tunteita. Mietin, miten on mahdollista, että olemme edelleen samassa tilanteessa kuin 1700-luvulla. Se on surullista ja pistää vihaiseksi. Halusin siihen sellaisen edgyn kulman, että me naiset haluamme kostaa tämän vääryyden, Jää selittää teemaa.
 Jää lähestyy kansanmusiikkia feministisestä näkökulmasta. Kansanmusiikki ei lähtökohtaisesti ole feminististä, hän muistuttaa. Perinnettä ovat keränneet miehet. Naiset ovat laulaneet, mutta eivät juurikaan soittaneet.
 – Todella paljon tarinoita ja eri tyylejä on jäänyt keräämättä sen takia, että miehiä ei ole kiinnostanut, mitä naiset laulavat, sanovat tai tekevät. On esimerkiksi paljon härskejä naisten laulamia lauluja, joita miehet eivät ole kirjanneet ylös tai joita on sensuroitu.
 Jää näkee kansanmusiikin tulevaisuuden kirkkaana. Hän toivoo, että useampi ihminen löytäisi tiensä sen, oman historiansa ja perintönsä pariin.
 – Että ihmiset tietäisi, mitä täällä on tehty ja olisi ylpeitä siitä, että, hei, tämä on mun maan kansanmusaa. Se tulee samalta alueelta kuin minä ja tämä on sairaan siistiä.
 Vilma Jään voi nähdä  Simon Stonen  ohjaamassa  Innocence -oopperassa, joka esitetään seuraavaksi Suomen Kansallisoopperassa syksyllä 2022.  Innocence  on määrä esittää myöhemmin myös Royal Opera Housessa Lontoossa sekä Alankomaiden ja San Fransiscon oopperassa.
 Innocence  on katsottavissa myös  Arte-kanavalla .
 Jää lähestyy kansanmusiikkia feministisestä näkökulmasta ja toivoo, että useammat löytäisivät tiensä oman historian ja perinteen pariin. Antti Haanpää / Yle
 Mitä ajatuksia artikkeli herätti? Keskustele aiheesta 6.12. klo 23 asti.

Vilma Jää, 26, vaihtoi Shakiran kansanmusiikkiin ja hullaantui karjankutsuihin – kesällä tuli kansainvälinen läpimurto oopperassa


Summary: Kreikka rakentaa saarilleen uudenlaisia siirtolaiskeskuksia, joissa on erityisen tiukat turvatoimet. Keskukset rahoittaa EU. Tuleeko niistä malli koko Euroopalle?

SAMOS  Parakkialue kohoaa Samoksen saaren itäosassa, keskellä ei-mitään.
 Aluetta ympäröi noin kolmimetrinen piikkilanka-aita. Edustalla partioi poliisi.
 Paikka on Samoksen saaren uusi turvapaikanhakijoille tarkoitettu asuinalue, jota Kreikan  hallitus kutsuu  "suljetuksi, valvotuksi vastaanottokeskukseksi".
 Keskus on myös kahden syyrialaisveljeksen oleskelupaikka.
 Abdullah , 20, ja  Irfan , 24, eivät esiinny tässä jutussa omilla nimillään. He pelkäävät itsensä ja Syyriaan jääneen perheensä turvallisuuden puolesta, eivätkä siksi halua tulla tunnistetuiksi.
 Veljekset sanovat, etteivät viihdy siirtolaiskeskuksessa lainkaan. Siksi he haluavat antaa Ylelle haastattelun keskuksen ulkopuolella.
 – Ilmapiiri on ahdistava, Abdullah kuvailee siirtolaiskeskusta.

 Abdullah ja Irfan viettävät päivisin aikaansa Samoksen saaren pääkaupungissa Vathissa.  Iltaisin he palaavat siirtolaiskeskukseen. Stelios Demertzis
 Samoksen uusi siirtolaiskeskus aloitti toimintansa syyskuussa.
 Kreikan mukaan  jo tieto siitä,  että kielteisen turvapaikkapäätöksen saaneet palautetaan keskuksesta lähtömaihinsa, hillitsee Eurooppaan laittomia väyliä pitkin pyrkivien siirtolaisten määrää.
 Siirtolaisille halutaan välittää ajatus, että kallis ja vaarallinen yritys Eurooppaan ei kannata.
 Samoksen keskus ei ole ainoa. Marraskuussa Kreikka avasi samanlaisia tiukan vartioinnin yksikköjä myös Kosin ja Leroksen saarille.
 Siirtolaiskeskus muistuttaa sisäpuolelta hailakasti lähiötä.
 – Hello!
 Pieni tyttö tervehtii keskuksen pihamaalla ja suuntaa sitten läheiseen parakkiin.
 Useimmat rakennukset ovat asuinparakkeja, mutta alueella on myös päiväkoti ja koulu sekä muun muassa vain naisille varattu parakki vapaa-ajanviettoon.
 Tulossa on vielä ruokaloita, jotta aterioita ei tarvitse jonottaa pihamaalla.
 Keskukseen mahtuu enimmillään 3 000 ihmistä. Tällä hetkellä turvapaikanhakijoita on noin 400.
 Keskuksen sisällä heitä valvoo yksityinen vartiointiyhtiö.
 Lapsille on keskuksessa päiväkoti ja koulu, joiden ohjelmasta vastaavat avustusjärjestöt.  Stelios Demertzis, video: Vasilis Frastanlis
 "Eurooppalainen malli".
 Näin Samoksen keskusta on  kutsunut  Ranskan sisäministeri  Gérald Darmanin .
 – Kaikki ulkorajalla sijaitsevat jäsenmaat voisivat ottaa rajoillaan käyttöön tällaisen kontrollin ja rekisteröinnin siirtolaisille, Darmanin  sanoi  vierailtuaan lokakuussa Samoksen keskuksessa.
 Todellisuudessa uudet keskukset Kreikan saarilla eivät ole osa mitään EU:n suurta suunnitelmaa. Ne ovat lähinnä hätäratkaisu.
 Idea niiden rakentamiseksi syntyi, kun Lesboksen saarella sijaitseva Morian pakolaisleiri paloi syksyllä 2020. Tilaa oli 3 000 ihmiselle, mutta väkeä oli nelinkertainen määrä.
 Ratkaisuksi EU-komission  työryhmä  sekä Kreikka kehittivät yhteistyössä uudenlaisen mallin: uusissa siirtolaiskeskuksissa olisi paremmat asuinolot, tehokkaampi turvapaikkahakemusten käsittely sekä tiukempi vartiointi.
 Puutteellisia leirejä ja paljon tulijoita löytyy Kreikan lisäksi muualtakin, vaikkapa  Kanariansaarilta .
 Harri Vähäkangas / Yle
 Voiko Samoksen kaltaisia yksikköjä nousta enemmänkin EU:n rajoille?
 Ei ainakaan nyt, kuuluu EU-komission vastaus, kun Yle pyysi haastattelua aiheesta.
 – Olemme mukana vain tässä Kreikan-hankkeessa. Siellä tilanne on poikkeuksellinen ja pitkittynyt, komission maahanmuutto-osastosta kirjoitetaan Ylelle. Kysymyksiin vastataan sähköpostilla ja ilman vastaajan nimeä.
 Komissio kertoo vastauksessaan, että olosuhteet keskuksessa ovat aikaisempia leirejä paremmat ja EU-lakien mukaiset.
 Mutta EU:sta kuuluu myös soraääniä.
 EU-parlamentaarikkojen ryhmä  vieraili  tarkkailukäynnillä Samoksen keskuksessa marraskuussa. Ryhmän jäsenistä Ylen haastattelupyyntöön vastasi saksalainen vihreiden europarlamentaarikko  Damian Boeselager .
 Hän kiittelee asuinolojen kohenemista mutta pitää muuten koko keskusta kyseenalaisena.
 – Muuten keskus on kuin vankila. Ovi on nyt avoinna ja keskuksesta pääsee päivisin pois, mutta jos tilanne muuttuu ja tuo yksi sisäänkäynti suljetaan, niin paikasta tulee oikea vankila, hän sanoo.
 Syyrialaisveljekset pelkäävät, että Kreikka palauttaa heidät Turkkiin.  Stelios Demertzis
 Samankaltaisia ajatuksia  on syyrialaisveljeksillä Irfanilla ja Abdullahilla.
 Elämä on rajattua. Keskuksesta saa poistua vain aamukahdeksan ja iltakahdeksan välisenä aikana.
 – Emme ole vauvoja, jotka on suljettava kahdeksalta lukkojen taakse, Irfan sanoo.
 Abdullah ja Irfan ovat oleskelleet Kreikassa lähes kaksi vuotta. Ennen Samokselle päätymistä he yrittivät kaikkiaan kahdeksan kertaa Turkista Kreikkaan, veljekset kertovat.
 Eniten veljeksiä pelottaa siirto keskuksen toisessa päädyssä sijaitsevaan suljettuun osaan.
 Se on käytännössä lähtökeskus, jonne siirretään Turkkiin ja kotimaihinsa palautettavat ihmiset.
 Suljettu puoli ei ole vielä valmis, mutta Kreikka ottaa sen käyttöön alkuvuodesta. Lähtökeskuksessa vartiointi on vielä tiukempaa, ja se on reunustettu kaksinkertaisella piikkilanka-aidalla.
 On todennäköistä, että enemmin tai myöhemmin myös Abdullah ja Irfan joutuvat palautettavien puolelle. Sieltä heidät lähetettäisiin jossain vaiheessa Turkkiin, joka on Kreikan mukaan turvallinen maa turvapaikanhakijoille.
 – Turkki lähettää meidät takaisin Syyriaan. Meiltä ei ole kysytty Kreikassa mitään kotimaastamme, vain siitä, miksi lähdimme Turkista. Meitä ei kuunnella, Abdullah tuskailee.

 Samoksen siirtolaiskeskuksessa on jalkapallo- ja koripallokenttiä sekä lapsille pienet leikkipuistot. Stelios Demertzis
 Kreikan hallituksen mukaan  maahan on tullut viimeisen kolmen vuoden aikana kaikkiaan 100 000 siirtolaista.
 Nyt tulijamäärä on romahtanut. Tänä vuonna Kreikkaan on saapunut marraskuuhun mennessä virallisten lukujen mukaan noin 7200 siirtolaista.
 Samokselle tulijoita saapuu nykyisin hajanaisesti. Yksi vene tuo useimmiten parisenkymmentä ihmistä.
 Kaikki eivät kuitenkaan päädy uuteen siirtolaiskeskukseen. Minne tulijat sitten päätyvät?
 Avustusjärjestöjen mukaan vastaus ei välttämättä kestä päivänvaloa.
 Kreikan rajaviranomaiset tekevät laittomia pakkokäännytyksiä, järjestöt sanovat.
 Esimerkiksi norjalaisen Aegean Boat Report -kansalaisjärjestön raportti  väittää , että Kreikka olisi käännyttänyt laittomasti jopa 19 000 ihmistä viimeisen puolentoista vuoden aikana. Yle ei ole voinut vahvistaa lukua muista lähteistä.
 Myös eurooppalainen tutkivien toimittajien ryhmä Lighthouse Reports julkisti lokakuussa  materiaalia , jossa on todisteita pakkokäännytyksistä.
 EU:n sisäasiainkomissaari  Ylva Johansson  on ollut  "erittäin huolissaan"  ryhmän paljastuksista. EU vaatii Kreikalta  puolueetonta tutkintaa  väitteistä ja puolueettomia tarkkailijoita Kreikan ja Turkin väliselle merialueelle.
 Pakkokäännytyksiin uskoo myös Samoksen saarella toimiva Lääkärit ilman rajoja -järjestön edustaja  Patrick Wieland .
 Hän kertoo tapauksesta marraskuun alussa, jolloin järjestön edustajat olivat paikalla tarjoamassa Samokselle rantautuneille siirtolaisille hätäapua. Ilmoitetuista tulijoista löytyi kuitenkin vain osa, ja poliisi haki heidät uuteen siirtolaiskeskukseen.
 – Emme tiedä, oliko loput käännytetty saarelta takaisin. Emme löytäneet heitä, järjestön kenttäkoordinaattori Wieland kertoo.
 Käännyttäminen on laitonta, jos maahanpyrkijä on jo ehtinyt saapua Kreikan merialueelle. Kreikka ei voi tällöin evätä henkilöltä turvapaikkaprosessia.
 Oikeus hakea turvapaikkaa on ihmisoikeus, joka on kirjattu muun muassa EU:n perusoikeusasiakirjaan.
 Wielandin mukaan pakkokäännytykset ja tiukan vartioinnin keskukset kertovat siitä, miten Kreikan ja muun Euroopan otteet kovenevat koko ajan.
 – Ydinasia on, että Euroopassa on julistettu sota tänne suojelua hakemaan tulevia ihmisiä vastaan, hän arvostelee.
 George Stantzos on itäisen Samoksen pormestari. Stelios Demertzis
 Yle pyysi haastattelua Samoksen tilanteesta myös alueen satamaviranomaisilta, mutta sitä ei myönnetty.
 Itäisen Samoksen pormestari puolestaan antaa haastattelun.  George Stantzos  vastaa juuri siitä osasta saarta, jossa uusi keskus sijaitsee.
 Hän ensinnäkin ilmoittaa, että ei ole itse nähnyt saarella pakkokäännytyksiä. Pormestarin kanta siirtolaisiin on muutenkin jyrkkä.
 Kreikan saarilla ei tulisi olla ainuttakaan siirtolaiskeskusta, hän sanoo.
 – Jokainen Turkin läpi päästämä siirtolaisalus on EU:n epäonnistuminen, Stantzos lataa kaupungintalolla Samoksen keskustassa Vathissa.
 Hänen mukaansa EU:n rajavartioston Frontexin kuuluisi toimia niin, että tulijat eivät alkujaankaan pääsisi EU:n puolelle.
 Näin pitäisi periaatteessa ollakin.
 EU on ostanut Turkilta takeet siitä, ettei raja vuoda. Turkin kanssa tehdyn miljardien eurojen hintaisen pakolaissopimuksen tarkoitus on, ettei Turkin kautta pääse EU:hun siirtolaisia.
 Samokselle saapuneilta siirtolaisilta on jäänyt rannoille kiireessä tavaroita. Stelios Demertzis
 Tulijavirta Samokselle on myös Stantzoksen mukaan tyrehtynyt. Tilanne on muutenkin rauhoittunut vuodesta 2015, jolloin Kreikan kautta kulki Eurooppaan yli miljoona turvapaikanhakijaa.
 Samoksen keskustaan Vathiin pystytetty leiri pursui tuolloin yli äyräiden.
 – Osa siirtolaisista ryösteli, kapinoi ja sytytti tuhopolttoja. Paikalliset eivät voineet viedä enää lapsiaan leikkipuistoihin, pormestari kertoo.
 Uuden keskuksen avaamisen jälkeen saarelaiset voivat nukkua taas avoimin ikkunoin, Stantzos sanoo.
 Pakkokäännytykset ovat ajankohtainen aihe myös muissa maissa. Niistä on raportoitu muun muassa Balkanilla ja viime viikkoina Valko-Venäjän rajakriisin yhteydessä.
 Ihmisoikeuksien toteutumista seuraavan Human Rights Watch -järjestön  tuoreen raportin  mukaan Valko-Venäjän rajalla on merkkejä laajoista rikkomuksista. Puola on kiistänyt syyllistyneensä laittomuuksiin, mutta evännyt tarkkailijoiden pääsyn rajalle.
 Marraskuun jälkeen Samoksen siirtolaiskeskuksessa on rajoitettu asukkaiden liikkumista entisestään. Stelios Demertzis
 Ilta alkaa lähestyä kello kahdeksaa.  Syyrialaisveljesten Abdullahin ja Irfanin on aika nousta bussiin, joka vie heidät siirtolaiskeskukseen ennen kuin sen portit sulkeutuvat.
 Vielä tämän jutun haastatteluhetkellä marraskuun alussa veljekset saivat päivisin liikkua Samoksella.
 Marraskuun puolivälissä tilanne muuttui.
 Ihmisoikeusjärjestö Amnestyn  mukaan  Kreikan maahanmuuttoministeriö on estänyt noin sadalta asukkaalta poistumisen keskuksesta. Järjestö kertoo, että päätös koskee keskukseen vasta saapuneita ja niitä, joiden henkilöllisyyskortti on otettu pois kielteisen turvapaikkapäätöksen vuoksi.
 Päätös loukkaa ihmisten perusoikeutta vapaaseen liikkumiseen, Amnesty sanoo.
 Ylen saamien tietojen mukaan myös syyrialaisveljekset ovat tässä joukossa.
 Haastatteluhetkellä Vathissa he käyvät vielä apteekissa, vaikka rahat ovat vähissä. Omat rahat ovat ajat sitten menneet salakuljettajien taskuihin.
 Ehkä täysin turhaan.
 – Lopulta meitä ei haluta Eurooppaan. Mutta meilläkin on oikeus elämään, koulutukseen ja työhön, Abdullah sanoo.
 Lue lisää:
 Yle haastatteli Libyaan juuttunutta siirtolaista, joka onnistui pakenemaan vankeudesta: "Pidätettyjä kidutettiin ja tapettiin"
 Grafiikat kertovat: Liikenne EU:n itärajalla räjähti kesällä – silti itäinen reitti on yhä vähiten käytetty tie Eurooppaan
 Kreikka kiristää turvatoimia Turkin vastaisella rajalla – Poliisi otti käyttöön äänitykin karkottaakseen rajan yli pyrkiviä
 Lesboksen pakolaisleirissä tulvii jo, vaikka talvi on vasta tulossa – Turvapaikanhakijat koettavat nyt kohentaa oloja omin käsin
 Miksi Suomen ja muiden EU-maiden tulisi auttaa Kreikkaa ja ottaa yksin tulleita alaikäisiä turvapaikanhakijoita? Lue lyhyet vastaukset
 Euroopan pakolaiskriisistä on jo kuusi vuotta, mutta EU:n turvapaikkapolitiikassa on edennyt vain yksi toimi – sekään ei ole tuonut toivottua tulosta

Siirtolaiset asuvat "vankilassa", paikalliset nukkuvat "avoimin ikkunoin" – Yle kävi Kreikan lomasaarella, jonne nousi tiukan valvonnan siirtolaiskeskus


Summary: Kirjailija Eeva-Liisa Mannerin syntymästä tulee kuluneeksi sata vuotta joulukuun 5. päivänä. Viipurissa syntynyttä ja Tampereelle asettunutta kirjailijaa pidetään suomalaisen modernismin uranuurtajana.

Sata vuotta sitten syntyneen  Eeva-Liisa Mannerin  elämän alku oli traaginen. Oli hilkulla, ettei pienen keskosen elämä olisi loppunut heti syntymän jälkeen. Arkkiatri  Arvo Ylpön  hoito ja keskoskaappi Lastenlinnassa pelastivat hänet. Mannerin äiti menehtyi synnytykseen, ja lapsi lähetettiin isovanhempien luo Viipuriin.
 Isovanhemmat uskoivat tiukkaan uskonnolliseen kasvatukseen. Isäänsä Manner tutustui vasta aikuisena.
 – Minulla ei ollut mielipiteitä. Ne kaikki olivat isoäidin taskussa, sanoi kirjailija myöhemmin Ylen haastattelussa.
 Manner isovanhempineen evakuoitiin sodan aikana Viipurista Helsinkiin. Koulunkäynti ei häneltä tahtonut sujua, mutta kirjoittaminen oli henkireikä. Mannerin ensimmäinen runokokoelma  Mustaa ja punaista  julkaistiin jatkosodan aikana.

 Eeva-Liisa Mannerin läpimurtoteoksena pidetään kolmatta runokokoelmaa  Tämä matka  vuodelta 1956. Sitä seurasi pian runollinen novellikokoelma  Kävelymusiikkia pienille virtahevoille ja muita harjoituksia . Näiden teosten vastaanotto oli ylistävä, jopa hurmioitunut. Manner nousi suomalaisen modernismin edelläkävijäksi.
 Onnellisinta on sateenvarjon alla; se on kuin suuri rumpu, joka kerää onnellisuuspisaroita...  Eeva-Liisa Manner, Kävelymusiikkia pienille virtahevoille
 Vaikka runous nousi otsikoihin sodanjälkeisessä Suomessa eri tavalla kuin nykyään, toimeentulo oli hankittava muualta. Tampereelle asettunut Manner toimi kriitikkona ja suomentajana.
 Manner suomensi yli 150 kirjailijan tekstejä. Suomennoksia on muun muassa saksasta, espanjasta, englannista ja ruotsista. Hän kutsui käännöstyötä parhaaksi kirjailijakoulukseen ja sanoi, että työssä tärkeintä on hyvä ja rikas suomen kieli.
 – Kääntäminen on taistelua. Että saa sanat sovitettua ja silti säilyttää alkuperäisen teoksen hengen. Se on kuin pelaisi shakkia itseään vastaan, Manner sanoi Ylen haastattelussa.

 Eeva-Liisa Manner kirjoitti runojen lisäksi myös näytelmiä ja kuunnelmia. Ne ovat säilyttäneet tuoreutensa ja kiehtovuutensa hyvin tähän päivään asti. Mannerin näytelmiä esitetään suomalaisissa teattereissa edelleen.
 Manner kuvasi suhdettaan teatteriin viha-rakkaussuhteeksi. Teatterityön hän koki kuluttavana. Hänestä oli raskasta ajatella yleisöä, sillä runoja hän koki kirjoittavansa itselleen.
 – Teatteri on kuin huora. Se antaa kaikille, Manner sanoi haastattelussa.
 Antti Reini ja Heli Takala Timo Linnasalon ohjaamassa, Eeva-Liisa Mannerin näytelmään perustuvassa elokuvassa Eros ja Psykhe (1998).
 Toisaalta sekä näytelmien kirjoittamisessa ja kääntämisessä oli hänestä elämän maku. Hän käänsi muun muassa  William Shakespearen  näytelmiä.
 Kesäisin Manner teki työtään Tampereella ja maaseudulla Tampereen lähimaastossa, Kangasalla ja Ruovedellä. Kun tultiin 1960-luvulle, hän alkoi viettää aika myös Espanjan Andalusiassa lähellä Málagan kaupunkia. Vuonna 1968 ilmestynyt runokokoelma Fahrenheit 121 sijoittuu espanjalaisiin maisemiin. Köyhässä Andalusiassa hän näki mielestään enemmän iloa ja elämää kuin "teknistyneessä" Suomessa.
 Eeva-Liisa Mannerin kirjailijan ura sijoittuu pääasiassa 1940-1970 -lukujen välille. Yle / Arja Lento
 Eeva-Liisa Mannerin elämään perustuva romaani  Runoilijan talossa  sai  Finlandia-palkinnon vuonna 2004 . Sen kirjoitti  Helena Sinervo . Tammen kustantamo on julkaissut tänä vuonna 100-vuotisjuhlan kunniaksi  Marja-Leena Tuurnan  kirjoittaman elämäkerran sekä uusintapainoksen Mannerin koottujen runojen teoksesta  Kirjas, hämärä, kirkas .
 Manner kuoli heinäkuussa 1995, ja hänet on haudattu Tampereen Kalevankankaan hautausmaalle.
 Mikä Mannerin teos sinulle on merkittävä? Voit keskustella asiasta maanantaihin klo 23:een asti.
 Kuuntele myös:
 Kulttuuriykkönen: Eeva-Liisa Manner aloitti runouden modernismin Suomessa
 KC Karemo: Kuinka kamalaa kahvia Eeva-Liisa Manner keitti sinulle, Marja-Leena Tuurna

Eeva-Liisa Mannerin syntymästä 100 vuotta – kirjoitti näytelmiä ja käännöksiä yleisölle, mutta runot hän teki itselleen


Summary: Koirien ja kissojen vaativa hoito yleistyy koko ajan. Esimerkiksi kissoillekin on jo veripankkeja ja verenluovuttajakissoista on pulaa. Sairaalassa tehty iso operaatio ja tehohoitopäivät maksavat omistajalle helposti tuhansia euroja.

Korona-ajan  lemmikkibuumi  on tehnyt ehkä jo uusillekin koiran tai kissan omistajille selväksi, että lemmikinpito ei ole vain leikkiä tai lenkkiä.
 Joskus voi käydä nimittäin pahasti, tosi pahasti.
 Sattuu onnettomuus, paljastuu kasvaimia tai jokin perinnöllinen sairaus, johon tarvitaan erikoissairaanhoitoa.
 – Tehdään sydän- ja keuhkokirurgiaa, maksalohkojen poistoja. On immuuni- tai luuydinsairauksia, sanoo Helsingin yliopiston pieneläinsairaalan johtava eläinlääkäri  Sanna Viitanen .
 – On traumapotilaita jotka vaativat kirurgiaa, kyyn puremat ja rotanmyrkky aiheuttavat niin koirille kuin kissoillekin vakavia myrkytyksiä, jatkaa puolestaan Evidensia-ketjun varatoimitusjohtaja ja eläinlääketieteellinen johtaja  Anssi Tast.
 Evidensian eläinsairaalan pieneläinsairauksien erikoiseläinlääkärin Karoliina Aution mukaan kissojen verenluovutus on vaativampaa kuin koirilla, joita ei tarvitse rauhoittaa luovutustahetkeä varten.  Esa Syväkuru / Yle
 Vaativan hoidon hinta kissalla ja koiralla on sen mukaista.
 – Pienet rutiinileikkaukset maksavat joitakin satoja euroja, mutta kun ollaan erikoiskirurgiassa tai joidenkin synnynnäisten maksa- tai verisuonipoikkeavuuksien korjausleikkauksissa niin kyllä sitten lähestytään jo kahta tonnia, sanoo Viitanen.
 – Kun puhutaan vaativasta kirurgiapotilaasta joka jää sairaalaan ja tehohoitoon useammaksi vuorokaudeksi niin kyllähän ne kustannukset saattavat nousta useisin tuhansiin euroihin. Isompien leikkauksen hinnat lähtevät noin 1000 eurosta ylöspäin ja karkeasti tehohoito maksaa noin 1000 euroa vuorokausi, Tast vahvistaa.
 Moni on myös hinnan koiransa ja kissansa pelastamisesta valmis maksamaan.
 – Meillä on päivittäin koiria ja myös kissoja teho-osastolla hoidossa, sanoo Viitanen.
 – Kyllä meillä hoidetaan eläinsairaaloissa tuhansia potilaita vuosittain. Noin 60-70 prosenttia on koiria, 20 prosenttia kissoja ja loput muita, kertoo Tast.
 Pia Fjäder on tuonut kissojaan verenluovutukseen, koska veren avulla voi auttaa toisia kissalemmikkejä.  Esa Syväkuru / Yle
 Hintoja selittää se, että eläinten hoitoja ei tueta yhteiskunnan varoista ihmisten lääkäri- tai sairaalakäyntien tapaan.
 – Tulot tulevat puhtaasti liiketoiminnasta. Jos meillä on eläinsairaaloissa 24/7 henkilökuntaa paikalla, niin tottakai siitä tulee kustannuksia. Kaikista tutkimuksista ja hoidoista pitää tietenkin pystyä antamaan etukäteen hinta-arvio, jotta omistaja voi päättää mikä on mahdollista ja mikä ei, Tast sanoo.
 Jopa tuhansien eurojen hoitoja ostetaan niin rotulemmikille kuin sekarotuiselle piskille tai löytötalosta hankitulle kotikissallekin, koska kyse on perheenjäsenestä.
 – Kyllä tässä on ollut jo pidemmän aikaa sellainen trendi, että lemmikit ovat tärkeässä asemassa perheessä. Niiden tutkimuksiin ja hoitoihin sairauden yllättäessä ollaan valmiita panostamaan ja toisaalta ollaan valmiita panostamaan myös terveydenhuoltotyöhön, jolla yritetään sairauksia ehkäistä, Tast sanoo.
 Esimerkiksi Evidensiaverkoston klinikoilla tehdään vuosittain noin 400 000 potilaskäyntiä aina rokotuksista ja sterilisaatiosta eutanasiaan saakka.
 Tast ei usko, että hoitojen kysyntää olisivat lisänneet niinkään vakuutukset.
 – Suomessa lemmikkien vakuutuskattavuus ei ole vieläkään kovin korkea. Se on ehkä noin 25 prosentin luokka. Kyllä tämä on ollut tasainen kehitys ja mennyt käsikädessä palvelutarjonnan, osaamisen, laitekannan ja sairaalaverkoston kehittämisen kanssa.
 Verenluovuttajakissoista pulaa
 Vaativissa sairaalahoidoissa tarvitaan yleensä lisäverta aivan kuin ihmisilläkin ja sitä varten on pitänyt luoda luovuttajaverkosto niin hätätilanteita kuin veripankkiakin varten.
 Koirille löytyy Suomesta jo useampi veripankki.  Kissoillekin niitä on jo ainakin kaksi eli Viikin eläinsairaalassa ja Evidensian Tammiston eläinsairaalassa.
 – Tämä johtuu siitä, että kissojakin halutaan hoitaa koko ajan enemmän ja paremmin ja halutaan tarjota niille parasta mahdollista hoitoa, sanoo eläinlääketieteen tohtori ja Evidensian Tammiston eläinsairaalan erikoiseläinlääkäri  Karoliina Autio .
 Ruusu on rauhoitettu luovutusta varten. Vaivanpalkaksi on luvassa pussillinen kissanruokaa. Esa Syväkuru / Yle
 Uusia luovuttajia toivotaan silti koko ajan lisää.
 – Varsinkin kissaluovuttajista meillä on jatkuvasti pientä pulaa. Joskus saattaa olla niin, että kissojen verituotteita menee monta pussia ja sitten ollaan tilanteessa, jossa kaikki hätäluovuttajat ja kynnelle kykenevät tarvitaan. Ehkä kissojen veripankkitoiminta on kissanomistajille vielä tuntemattomampi juttu, sanoo Viitanen.
 Evidensian eläinsairaalassa tarvetta on lähinnä hätäluovuttajista.
 – Hätärekisteriin otetaan mielellään mukaan kissoja, jotta tarvittaessa voidaan verta saada hätätilanteessa, Autio sanoo.
 Luovuttajakissalta toivotaan tiettyjä ominaisuuksia.
 – Kissan pitäisi olla luonteeltaan sellainen ettei se ahdistu tällaisesta tilanteesta. Kissan pitää myös olla terve, yli 5 kiloinen yhdestä kahdeksaan vuotias ja sisäkissa sekä tietysti rokotettu, madotettu ja vieläpä Suomessa syntynyt, Autio luettelee.
 Luovuttajalemmikille on luvassa pieni palkkio.
 – Kissan tai koiran verenluovutus perustuu vapaaehtoiseen toimintaa, mutta siitä kyllä palkitaan. Luovuttajalle on ilmaisia terveystarkastuksia, rokotuksia, punkkikarkotteita ja ruokapalkkio luovutuksen jälkeen, muistuttaa Tast vaivannäön eduista.
 Puhumattakaan mielihyvästä, kun omasta lemmikistä voi tulla toisen hengenpelastaja.
 – Ihan muiden auttaminen tässä on takana, sanoo  Pia Fjäder .
 Häntä ei myöskään hätkäytä kalleimpien leikkausten hinnat, vaikka kotona kissoja vilistää useampia.
 – Vakuutus on mulla tukena pohjalla, jos tulee isompi keikka. Mutta kyllä kun kissan ottaa, niin siihen sitoutuu kuluineen täysin sen 20 vuotta ja sillä mennään, Fjäder sanoo.
 Veripankkiluovutukset on sovittu etukäteen. Aina varastossa oleva veri ei riitä ja apuun on kutsuttava hätäluovuttajia.  Esa Syväkuru / Yle
 Lue lisää:
 Kissaihmisille tulossa lisälasku: Myös kissat täytyy siruttaa, jos koirarekisteristä tulee toimiva – koirien siruttaminen alkaa pian
 Koiraihmisille napsahtaa lisälasku: kaikki koirat, myös sekarotuiset on sirutettava ja ilmoitettava valtion koiratietokantaan
 Kreikassa koirat pitää nyt sterilisoida tai merkitä DNA-rekisteriin luvattomien jälkeläisten selvittämiseksi – ja omistajien sakottamiseksi
 Korona-ajan eristyneisyys näkyy koiranpentujen käytöksessä – Effy-mäyräkoiralla on ollut vaikeuksia sosiaalisuudessa
 Koronapentu on perheen keskipiste, mutta pärjääkö se yksin, kun edessä on paluu lähitöihin? Koirankouluttaja: "Huomaa, että jotain on pielessä"
 Korona-ajan lemmikkibuumi näkyy jo eläinsuojeluilmoituksissa – Eläinsuojeluneuvoja: "Luopumiskynnys on hyvin pieni, kun eläin on otettu harkitsematta"
 Elämä kissan kanssa on helpompaa, jos lemmikin opettaa arkisiin toimenpiteisiin – vastoin yleistä luuloa kissan kouluttaminen ei ole vaikeaa

Lemmikin hoito eläinsairaalassa maksaa jopa tuhansia euroja – kotikissankin henki halutaan pelastaa yhä useammin lähes hinnalla millä hyvänsä


Summary: Kozeen Shiwanin annoksissa maku ja visuaalisuus kulkevat käsi kädessä.  Shiwanin mukaan hänen ei tarvitse erikseen miettiä visuaalisuutta – se tulee luonnostaan.

Keittiömestari  Kozeen Shiwan  asettelee pinseteillä sitruunabasilikan lehtiä annoksen peitteeksi. Sitruksisilta maistuvien yrtinlehtien alle piiloutuu tulinen salaattiannos: kirsikkatomaatteja ja mustilla pavuilla täytettyjä vihreitä oliiveja habaneroöljyssä.
 – Kun ruvetaan syömään, kaikki tulee yrttien alta yllätyksenä. Rakastan yllätyksiä!
 Shiwan on haastattelupäivän alla ideoinut Ylen itsenäisyyspäivän Linnan jatkot -lähetykseen neljän ruokalajin menun. Raaka-aineet ovat illan artistien valitsemia. Muusikkojen antamia aineksia ovat niin tomaatti, mustikka, peruna, habanero kuin poro.
 – Ihan loistavia raaka-aineita, hän kehuu.
 Kozeen Shiwanin mukaan maut herättävät hänessä usein valtavia tunteita. Henrietta Hassinen / Yle
 Uusia ruoka-annoksia syntyy Kozeen Shiwanin käsissä hyvin erilaisin tavoin. Hänen mukaansa siihen ei ole valmista kaavaa, vaan idea voi saada kipinän mistä tahansa.
 – Joskus olen miettinyt annosta värikartan perusteella. Esimerkiksi oranssit jutut menevät yhteen sikahyvin. Mietitään persikkaa, appelsiinia ja heitetään ihan villinä lohi. Ihan mahtava yhdistelmä.
 Resepti tuliseen salaattiin löytyy tämän jutun lopusta. Sen Kozeen Shiwan on kehitellyt räppäri  Jesse Markinin  valitsemien raaka-aineiden ympärille.
 "Porkkana voi olla yhtä hyvää kuin kaviaari"

 Monia raaka-aineita arvostetaan Kozeen Shiwanin mielestä liian vähän.
 Hänen mielestään on vinoutunutta ajatella, että ravintola olisi hieno, kun tarjolla on hanhenmaksaa. Monet ovat hänen mukaansa kuitenkin oppineet ajattelemaan niin.
 Hänen mielestään porkkana tai peruna voi olla yhtä hyvää kuin kaviaari, hanhenmaksa, hummeri, merisiili tai vaikka tryffeli. Kyse on vain siitä, miten raaka-aineita käytetään.
 Ja lisäksi Suomessa on upea raaka-ainekirjo, hän kehuu.
 – Marjat, sienet – ei edes tarvitse sanoa mitään muuta.
 Kuningasperuna eli suolataikinassa kypsennetty peruna. Sen uusin versio tarjoillaan mädin ja mangosta valmistetun ambakastikkeen kanssa. Henrietta Hassinen / Yle
 Shiwan sanoo itse aloittaneensa ideoimisen arkisten raaka-aineiden pohjalta kokkikouluaikanaan. Silloin oli pakko miettiä tarkkaan, mihin vähät rahat riittivät.
 – Silloin aina kokeilin asioita perusraaka-aineilla, joita kaupasta sain. Siitä lähti se, että perusjutusta voi tehdä jotain maagista.
 Peruna onkin pääraaka-aineena Kozeen Shiwanin muutama vuosi sitten ideoimassa "nimikkoannoksessa", Kuningasperunassa.
 Vihreää, pinkkiä, glitteriä...
 – Nyt tulee tosi siisti. Voilà!
 Kozeen Shiwan räiskii suolataikinassa kypsennetyn perunan pintaan värejä. Värit valikoituvat tehdessä, päivän fiiliksen mukaan. Tällä kerralla perunan kuoreen tulee vihreää, pinkkiä ja glitteriä.
 Minun ei tarvitse miettiä visuaalisuutta. En pysty tekemään rumia asioita, Kozeen Shiwan sanoo. Henrietta Hassinen / Yle
 Visuaalisuus on hänen annoksissaan tärkeässä osassa, vaikka kaikki lähteekin mausta. Visuaalisuus on ollut hänen vahvuutensa uran alkumetreiltä lähtien, hän kertoo.
 – Minun ei tarvitse miettiä visuaalisuutta. Se vain aina tulee, oli tilanne mikä tahansa. En pysty tekemään rumia asioita.
 Kozeen Shiwan ajattelee, että on myös tiedettävä, mitä ruuallaan haluaa kertoa. Ruokaan liittyvät tarinat ovat hänelle tärkeitä.
 Kozeen Shiwan haluaa kertoa ruuillaan tarinoita. Henrietta Hassinen / Yle
 Lähi-idän maut yhdistyivät pohjoismaisiin
 32-vuotiaasta Kozeen Shiwanista alkoi pari vuotta sitten tuntua siltä, että hänen on aika heittää hanskat tiskiin ravintola-alalla. Takana oli töitä useissa huippuravintoloissa, muun muassa keittiömestarina nyttemmin lopetetussa helsinkiläisravintola Askissa ja ulkomailla.
 – En saanut enää mitään irti Nordic-ruuasta ja se näkyi. Olin ihan rikki ja loppu.
 Ravintola-alan pitkän linjan konkari  Pekka Terävä  kannusti häntä palaamaan omille juurille.
 Kozeen Shiwan on kotoisin Pohjois-Irakin kurdialueelta. Perhe muutti Turkin kautta Lahteen, kun hän oli 9-vuotias.
 Shiwan tarttui Terävän ehdotukseen ja kehitteli kehuja keränneitä makuelämyksiä pop up -ravintolassa Olo Groupin Foodolossa. Hänen makumaailmassaan maistuvat nyt lapsuuden Lähi-idän maut, jotka yhdistyvät hänen kokemukseensa pohjoismaisesta keittiöstä.
 Kozeen Shiwan sanoo miettineensä jo ravintola-alan uransa lopettamista, mutta löysi uuden makumaailman. Henrietta Hassinen / Yle
 Hän sanoo uudenlaiseen makumaailmaan hyppäämisen tuntuvan valtavan hyvältä. Siitä kertoo hänen mielestään myös hurja tunnereaktio, jonka hän koki kehitellessään peruna-annokseensa uuden ambakastikkeen ja maistaessaan sitä ensimmäisiä kertoja.
 – Minulle tuli kahden, kolmen minuutin positiivinen raivokohtaus, sanotaan näin. Koskaan aiemmin urallani ei ole sellaista tullut.
 Siskonmakkarakeittokin voi olla makuelämys
 Kozeen Shiwanin mielestä ruokaan liittyy hyvin vahva tunteiden kirjo. Vahvimmat makumuistot ja niihin liimautuneet tunteet liittyvät lapsuuteen.
 Shish kebabin, vartaassa grillatun lihan, syöminen vie Shiwanin muistoissa lapsuuden Irakiin ja perheen ravintolaillallisiin. Mummolassa taas oli tapana saada aamupalaksi kananmunaa, jonka tädit paistoivat heti sukulaisten herättyä ja tarjosivat vuohenjuuston kanssa.

 Yhtä lempiruokaa ylitse muiden huippukokilla ei ole. Lempiruokaa voi hänen mielestään olla mikä tahansa hyvin valmistettu ruoka, todella arkinenkin.
 – Siskonmakkarakeitto. Jos siihen tekee ihanan lihaisan liemen, huhhuh. Hyvää leipää sen kanssa. Lasagne, makaronilaatikko, ihan mikä tahansa, jos se valmistetaan hyvistä raaka-aineista rakkaudella, Kozeen Shiwan miettii.
 Ura alkoi Lahdesta pizzerioista
 Kozeen Shiwan pääsi kokkikouluun kolmannella yrityksellä. Ensimmäinen kerta tyssäsi todistuksen kehnoihin numeroihin. Toisella kerralla hän ei huomannut mennä suomen kielen testiin. Kolmannella kerralla, täydennyshaussa, hän pääsi sisään. Henrietta Hassinen / Yle
 Kozeen Shiwan työskenteli nuorena pizzerioissa Lahdessa. Siellä hän kertoo saaneensa oppia siitä, mitä kova työnteko ja pitkät työpäivät tarkoittavat.
 Ravintola-alalla kilpailu on kovaa. Kozeen Shiwanin mukaan useat kokeneet tekijät ovat matkan varrella kannustaneet häntä eteenpäin.
 Toisaalta hän sanoo tietävänsä, että hänen mentaliteettinsa herättää monissa ihmisissä suuttumusta – hänellä on tuhdisti itseluottamusta ja hän sanoo sen suoraan.
 – Teen Suomen parhaanmakuista ruokaa, Kozeen Shiwan toteaa.
 Kozeen Shiwan tavoittelee kansainvälistä uraa. Henrietta Hassinen / Yle
 Parhaillaan hän suunnittelee oman ravintolan avaamista Helsinkiin. Hän ei jarruttele tulevaisuudenvisioissaan. Oma ravintola on hänen tavoitteissaan yksi askel kohti Michelin-tähtiä ja kansainvälisiä markkinoita.
 – Tavoitteeni on olla kansainvälinen supernimi.
 Kozeenin tulinen salaatti Kozeen Shiwanin salaattiannos muusikko Jesse Markinin valitsemista raaka-aineista. Salaatin päälle tulee tulista tomaattilientä. Henrietta Hassinen / Yle resepti 2 henkilölle raaka-ainevalinnat: Jesse Markin 10 kpl kirsikkatomaatteja 1 prk vihreitä kivettömiä oliiveja 1 prk hapatettuja mustia papuja 3 kpl habaneroja 5 dl rypsiöljyä 1 ruukku persiljaa 1 ruukku sitruunabasilikaa hiukan sitruunankuorta Laita blenderiin habanerot, persilja ja rypsiöljy. Aja täydellä teholla 6 minuuttia ja siivilöi harsoliinan läpi. Pyöritä tomaatit ja oliivit kevyesti rypsiöljyssä. Grillaa ne "tohottimella" (kaasupolttimella) tai paahda paistinpannussa kovalla lämmöllä. Leikkaa oliivit puoliksi, ja täytä ne hapatetuilla mustilla pavuilla. Mausta tomaatit suolalla ja raasta mukaan sitruunankuorta. Murskaa kevyesti grillatut tomaatit, ja laita ne valumaan siivilään. Ota tomaateista valunut neste kulhosta kastikkeeksi ja lisää liemeen habaneroöljyä. Laita lautaselle tomaatit ja täytetyt oliivit. Koristele lopuksi sitruunabasilikan lehdillä. Lisää päälle tomaattilientä.
 Itsenäisyyspäivää juhlitaan tänä vuonna uusin ja vanhoin tavoin – lue kooste tarjonnasta

Huippukokki Kozeen Shiwan aloitti uransa Lahdessa pizzerioissa, nykyisin hän voi saada annoksen idean vaikka värikartasta


Summary: Miten löytää harrastus, joka ei polta lasta myöhemmin loppuun, vaan tarjoaa kokemuksen kuuluvuudesta? kysyy Nousiainen

Kolumni Kolumneja kirjoittaa laaja joukko Ylen ulkopuolisia tekijöitä. > Kaikki kolumnit löydät täältä > Ykkösaamussa kuullut kolumnit Areenassa ja podcasteina
 Miten te valitsitte lastenne harrastukset?  Kysyin tämän kysymyksen somekavereiltani luettuani kasvatustieteen professori  Kristiina Brunilan  haastattelun  Koulutus ajaa hyväosaisten etua  (HS 6.10.2021). Halusin tietää, miten ihmiset tekivät harrastusvalintoja: saivatko lapset lätkälisenssit ja ponin halutessaan, vai oliko harrastus sellainen, johon voi osallistua koulussa oppituntien jälkeen. Sainkin monipuolisia vastauksia, ja monen vanhemman kanssa juttelimme kahdestaan lisää aiheesta.
 Olin itse puolitoista vuotta sitten kuratoimassa kahden lapseni harrastusmahdollisuuksia, kun muutimme uudelle paikkakunnalle. Lapsille muutto toiseen kaupunkiin on iso siirtymä, ja harrastukset olivat suuri kotiutumisen apu. Teimme kuitenkin selkeitä ennakkorajoituksia siitä, minkälaiset harrastukset ovat meidän lapsille sopivia, ja missä heidän on todennäköisesti helppo tuntea kuuluvuutta yhteisöön.
 Olisi ikävää, jos lapsi kiintyisi harrastukseen, jota ei olisi varaa jatkaa, jos vanhempi jäisikin työttömäksi.
 Liikenneyhteydet ja raha määräävät  hyvin pitkälle sen, mitä perheessämme harrastetaan. Näin on monissa perheissä. Olisi ikävää, jos lapsi kiintyisi harrastukseen, jota ei olisi varaa jatkaa, jos vanhempi jäisikin työttömäksi.
 Vastaavasti kaupungin toisella nurkalla sijaitseva harrastus jäisi välistä silloin, kun ei syystä tai toisesta pystyisikään viemään lasta sinne. Hyvällä tuurilla voisi tietenkin löytää samasta suunnasta kulkevan kaverin, mutta ei sitä koskaan tiedä. Myös sometuttavieni vastauksissa toistui, että harrastuksen pitää olla lähellä ja edullinen.
 Eräs asia jonka ystäväni toivat esille  oli, ettei harrastuksen tarvitse olla sellainen, jossa matkustetaan johonkin paikkaan tekemään jotakin sellaista, mitä ei voi tehdä kotona. Harrastuksen ei ole pakko olla erikseen järjestetty, vaan jotkut pitävät lukemisesta (ja kirjastokäynneistä), legoilla rakentamisesta tai videopeleistä.
 Itsenäisestikin harrastaen voi pitää hauskaa ja oppia yhtä sitoutuneesti kuin urheilukeskuksessa tai kansalaisopistolla järjestetyssä harrastuksessa. Lisäksi osalle lapsista esimerkiksi julkiset harrastustilat luovat sellaista aistiärsykkeiden kuormaa, että mielessä on kivan yhdessäolon sijaan lähinnä pakeneminen kodin rauhaan.
 Kun kotoa lähtee harrastamaan muualle, kulkemisen helppouteen ei vaikuta ainoastaan liikenneväline, vaan esimerkiksi perheen kokoonpano. Kahden aikuisen perheessä on aivan erilaista liikkumatilaa kuin yksinhuoltajaperheessä. Jos pakettiin lisätään mukana roudattava pikkusisarus tai vaikkapa vanhemman uupumus, toisessa kaupunginosassa oleva harrastus rajautuu väkisin pois. Kyse ei ole haluamisesta tai laiskuudesta, vaan konkreettisista arjen resursseista. Siksi kullanarvoista olisi, että lapsi pääsisi harrastamaan lähelle, esimerkiksi  Harrastamisen Suomen mallin  mukaisiin kerhoihin.
 Toinen asia , jota mietin harrastuksia valitessa, oli hieman kiusallisempi. Löysin nimittäin itseni spekuloimasta sitä, millaisia ihmisiä missäkin harrastuksessa käy ja kenen kanssa haluamme perheenä olla tekemisissä. Siis sitä, millaisissa porukoissa haluaisin lapseni kasvavan, millaisiin yhteisöihin haluan hänen kiinnittyvän.
 Kun ajattelen perhettäni ja lapsiani, mitkä ovat niitä harrastuksia, joissa meidän tyylistemme ihmisten pitäisi käydä? Entä kenen harrastukset eivät ole meitä varten?
 Näiden ajatusten tunnistamisesta tuli omituinen olo. Tuntui että tähän liittyy jotain, mistä ei saisi puhua ääneen.
 Nimenomaan tähän pohdintaan palasin uudelleen Brunilan haastattelun myötä. Hän puhuu nimittäin siitä, kuinka koulutusjärjestelmä “ ...ohjaa ihmiset niille paikoille, joilla heidän ikään kuin kuuluu olla ”. Tiedämme lukuisista tutkimuksista, että monet asiat perhetaustassa vaikuttavat koulumenestykseen. Brunila kuitenkin haastaa käsitystä siitä, kuinka tietynlaiset erot ikään kuin kohtalonomaisesti ohjaavat lasta ja nuorta tietynlaiseen tulokseen. Sen sijaan hän suuntaakin katsetta koulutusjärjestelmään, joka hänen mukaansa voi jopa olla näitä eriarvoisuuksia ylläpitävä tekijä. Onko koulutus rakennettu menestystä mahdollistavaksi vain osalle ihmisiä? Entä jos harrastuskentällä on samoin?
 Ohjaako kasvattajien harrastusvalintoja alitajuisesti oletus siitä, mihin omat lapset kuuluvat tai ovat ylipäänsä tervetulleita?
 Harrastuksen emotionaalinen turvallisuus  korostuu varmaankin perheissä, joissa on mukana jokin vähemmistötekijä.
 Vanhemmalla voi olla esimerkiksi oman vähemmistöstressin takia kokemuksia, jotka johtavat varovaisuuteen harrastusporukoita valitessa. Eräs vanhempi avasi antirasismikoulutuksen merkitystä hyvin, sillä hänelle tieto koulutuksen käyneestä ohjaajasta madalsi olennaisesti kynnystä osallistua: “Osa ihmisistä rajaa itse itsensä harrastuksen ulkopuolelle, koska ei halua käydä testaamassa omilla lapsillaan sattuuko juuri tämä ohjaaja olemaan ennakkoluuloinen vai ei.” Tämä oli kommentti, jota pohdin pitkään: emme voi saada tietoa siitä, kuka jättäytyi harrastuksesta pois tällä tavoin “varmuuden vuoksi”.
 Jos miettii millainen olisi lapsen unelmaharrastus , voi löytää monia vastauksia. Jollekin vanhemmalle on tärkeää, että lapsi harrastaa samaa sukupuolta olevien kanssa, sillä silloin löytää tietynlaista yhteisöllisyyttä. Joku toinen vanhempi ajattelee, että sekaryhmässä harrastaminen on tärkeää, ettei lapsi kasvaessaan ajattele, että eri sukupuolta olevat ihmiset ovat jollain tapaa mystisesti erilaisia.
 Joku haluaa lapselleen kilpailullisen yksilöiden urheiluharrastuksen, toiselle urheiluharrastuksen tärkein osa on joukkueen ryhmäytyminen. Jollekin on tärkeää löytää lapselle sekä luova taideharrastus että liikuntaharrastus.
 Eri harrastusten myötä syntyy erilaisia yhteisöjä, ja pikkuhiljaa lapsi oppii itse sanomaan, mikä on se oma juttu – ja mikä ei kiinnosta.
 Petyin itse hieman, kun lapseni eivät halunneetkaan suosittelemaani harrastusta; ja samalla ihailin kuinka he molemmat osasivat sanallistaa, mikä heitä itseään kiinnostaa. Yhteen harrastusideaan jouduimme sanomaan budjetin puitteissa ei, muut toiveet toteutuivat. Oletettavasti lapsi on huomattavasti motivoituneempi itse valitussa harrastuksessa, ja osaa toivottavasti myöhemmin kertoa jos kiinnostus siihen lopahtaa.
 Vanhempana on hyvä myös tunnistaa tilanteet, joissa lapsen on aika lopettaa raskaaksi käynyt harrastus.
 Mielestäni harrastuksen olemassaolo tai puuttuminen  ei millään tavalla mittaa lapsen tai perheen kunnollisuutta. Vanhempana on hyvä myös tunnistaa tilanteet, joissa lapsen on aika lopettaa raskaaksi käynyt harrastus. Jos esimerkiksi harrastaminen ei kerta kaikkiaan huvita, ei kai sitä ole pakko tehdä.
 Varhaiskasvatuksessa ja koulussa lapsi tekee ja oppii valtavasti uusia asioita, ja ärsykkeistä palautumiseen tarvitaan rauhallisia hetkiä. Koulumaailma ja omien kaverien kanssa leikkiminen ansaitsevat aikaa. Itse asiassa, kun lapsi käy kavereiden kanssa koulun jälkeen heittämässä frisbeegolfia, eikö sekin ole oikeastaan harrastus?
 Brunila kritisoi koulumaailmassa tapahtuvaa jaottelua ns. “hyviin ja huonoihin” kouluihin sanomalla: "Ketä tässä yhteiskunnassa palvelee se, että kasvatetaan tulevaisuuden työnarkomaaneja, oman elämän optimoijia ja kansalaisia, jotka näkevät vain tietyntyyppistä elämää eivätkä ehkä koskaan kohtaa köyhyyttä, erilaisista kulttuureista tulevia ihmisiä ja ylipäätään erilaisissa oloissa eläviä ihmisiä?"
 Ehkä tätä terävää kommenttia voisi peilata lasten harrastusten valintaan. Miten löytää harrastus, joka ei lähtökohtaisesti polta lasta myöhemmin loppuun, vaan tarjoaa kokemuksen kuuluvuudesta?
 Parhaimmillaan harrastus voi antaa mahdollisuuden opetella elämää ja yhdessä tekemistä toisten ihmisten kanssa. Mutta ei sen valinnasta kannata tehdä itselleen taakkaa, kun lopulta lapsi kuitenkin kertoo, mitä itse haluaa.
 Susi Nousiainen
 Kirjoittaja on kirjailija ja moninaisuusasiantuntija, joka seuraa ihmetellen lastensa innostumista lajeista, joita omassa ysärilapsuudessa ei oltu edes keksitty.
 Kolumnista voi keskustella 6.12. klo 23.00 saakka.

Susi Nousiaisen kolumni: Harrastaminen ei tarkoita sitä, että olisi pakko mennä kerran viikossa johonkin muualle